© R. Kelényi Angelika, 2017

Hungarian edition © Figyelem Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Figyelem Kiadó, Budapest, 2017

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

hello@figyelemkiado.hu

www.alomgyar.com

www.facebook.com/figyelemkiado

ISBN 978-615-5692-79-6

Férjem emlékére, örök szerelemmel…

Előszó

Tíz évvel ezelőtt váratlanul rosszul lettem. Nem tudtam, hogy miért érzem magam pocsékul, sőt, egyre pocsékabbul. Furcsa és ijesztő megélni az embernek – főleg egy „ide nekem az oroszlánt is” típusúnak, aki imádja a tömeget, a mozit, a vásárolgatást, a fesztiválokat, a társaságot –, hogy félni kezd mindattól, ami addig a kikapcsolódást, a szórakozást jelentette számára.

Ez a napló a saját tapasztalataim alapján készült. Sajnos – vagy szerencsére – első kézből számolhatok be arról, hogy min megy keresztül a gyanútlan, civilizált, egészséges polgár, aki egyik napról a másikra rémes betegségek ijesztő tüneteit produkálja. Kizárólag az tudja, hogy mit érez egy pánikbeteg, aki maga is átélte a rohamot, a szorongást, illetve a félelemtől való félelmet.

Én úgy ismerem a pánikot, mint a tenyeremet. Átestem csaknem minden szakaszán, megjártam poklának számos bugyrát – szerencsére nem mindet. Annál korábban megtanultam kezelni.

Tapasztalatom szerint egy pánikbeteg számára nem a nyugtató és feszültségoldó szerek felírása, beszerzése a legnagyobb segítség, hanem az, ha szeretik és támogatják. Ezért le a kalappal az olyan szülők, testvérek és barátok előtt, akik a beteg rokonukat, barátjukat nem hisztis koloncként, idegesítő teherként kezelik, hanem megpróbálnak neki valóban segíteni. Nagyon nehéz ugyanis együtt élni egy olyan emberrel, aki nem akar utcára menni, nem akar buszra szállni, nem akar kimászni az ágyból, akit noszogatni kell, de akkor sem mozdul. Folyton nyafog, hogy ez a baja meg az a baja, aki mindentől retteg – főleg az olyan helyzetektől, amelyeket normális esetben eszébe sem jutna elkerülni.

Nehéz szeretni egy olyan embert, aki betegségeket – természetesen halálos betegségeket – talál ki magának, miközben a támogató családtagja tudja, hogy fizikailag makkegészséges. A pánik (hogy ne legyen az élet annyira unalmas vele) nemcsak a depresszióval, hanem a hipochondriával is kézen fogva jár.

Kemény munka megküzdeni vele, és mindenkinek másképp sikerül – vagy nem sikerül.

Azelőtt fogalmam sem volt arról, hogy létezik ez a betegség. Nem tudtam elképzelni, hogy egyszer tömegiszonyom lesz, hogy én is félni fogok a bezártságtól, és kegyetlenül kiröhögtem a hipochondriásokat, akik egy kis torokfájás miatt is orvoshoz rohannak, mivel nyilván fekély tátong a gégéjükön.

A pániktól meg lehet szabadulni, de kár lenne okoskodni arról, hogyan, ugyanis egyesek így, mások úgy tudnak felülkerekedni rajta. Sokan pedig sehogyan.

Mióta olvasgatok erről a betegségről, és odafigyelek, ha valakivel kapcsolatban emlegetik, észrevettem, hogy számos ismert ember szenved tőle. Olyan emberek, akik a rivaldafényben sütkéreznek, majd egy trauma vagy egy megváltozott élethelyzet hatására félni kezdenek. Ahhoz képest, hogy másoknak a színpadon kell teljesíteniük estéről estére, úgy, hogy nem tudják, mikor tör rájuk a roham, az én életem sétagalopp volt. Hiszen egyszerű Macska Marikaként a kutyát sem érdekeltem. Ha leájulok a buszról, néhány utas számára talán a nap eseménye lettem volna, de hamarosan a feledés homályába merült volna dicstelen történetem…

Nem lehet egyenlőségjelet tenni pánikbeteg és pánikbeteg közé, mert az alaptünetek ugyan többé-kevésbé megegyeznek, viszont szinte mindannyian másképp éljük meg a napi problémákat. Ki ettől fél, ki attól. Én speciel – a halálos betegségeim mellett – leginkább a megszégyenüléstől tartottam: jelesül, komolyan rettegtem, hogy idegenek előtt ájulok el. Ennek a félelmemnek nyilván köze volt ahhoz, hogy előtte már kétszer is beleájultam a tömegbe, és attól tartottam, hogy ezt az „élményt” esetleg újra át kell élnem. Nem csoda: kellemetlen érzés az öntudatlanságból embergyűrűben ébredni, találkozni a meglepett, gyanakvó, szánakozó vagy akár rosszalló tekintetekkel. A halálfélelem többnyire magányomban ért, a megszégyenüléstől való félelem viszont társaságban vagy ismeretlenek között.

Nem szeretek segítséget kérni, és gyűlölöm a szánalmat, ezért akkor is erősnek mutatom magam, ha egy cseppet sem vagyok az. Talán ez az erő húzott ki a pánik, a depresszió és a hipochondria torkából. Nem adtam meg magam, bár tény, hogy néha bizonytalankodtam. Szívem szerint hagytam volna, hogy legyűrjön, és soha többé nem mozdultam volna ki a lakásból. De nem tehettem, mert harcos típus vagyok, ráadásul kérés nélkül, vállvetve küzdött velem a családom és F.

Így jártam:

Pánik–Angelika: 0–1.

Napló

(A megőrülés elkerülése végett…)

Szeptember 15.

Vedd le az álarcod, hogy láthasd magadat!
Szokd meg az arcodat: ez vagy te!

Azt hiszem, beteg vagyok. Még nem biztos, de újabban furcsa, bizonytalan érzések kavarognak bennem az egészségemmel kapcsolatban. Régóta tervezem a naplóírást, számtalanszor el is kezdtem, de mindig abbahagytam, mert vagy elfelejtettem leírni a történéseket, vagy mire odajutottam, kiment a fejemből, hogy mit is akartam lejegyezni. Most azonban szilárd az elhatározásom: egyrészt terápiás módszernek tekintem a napjaim hiteles megörökítését, másrészt, amíg írok, nem érzem magam annyira rosszul.

Lássuk csak! Nő vagyok, és még egy rövid ideig harmincnégy évesnek mondhatom magamat. Állásom nincs, épp egy hete mondtam fel egy olyan ügynökségnél, mely abból a munkából él, amit én szereztem. Hamarosan kiderült azonban, hogy pont addig tartotta a szavát a tulajdonos, amíg meg nem puhítottam a nagyágyú ügyfelet, aztán hirtelen már nem is volt rám szükség. Nem mondta, de éreztette. Naponta. Eljutottam arra a pontra, amikor a reggeli croissant-omtól is gyomorgörcsöt kaptam, úgyhogy arra gondoltam, jobban járok, ha lelépek. Úgyis kirúgna valami mondvacsinált indokkal, minek várjam meg?

Gyors búcsú volt. A főnökömnek még arra sem volt ideje, hogy az utolsó fizetésemet átutalja, így most egy fitying nélkül állok, és éppen munkát keresek. Egy hét kudarc után elmennék felszolgálni még az albérletem alatt található, kulturáltnak a legkevésbé sem nevezhető kocsmába is. Holnap meg is kérdezem a tulajdonost, hogy nincs-e üresedés.

Ha anyám ezt tudná, agyvérzést kapna. Mindig mondta, menjek én is tanárnak, ahogy ő. Az nyugdíjas állás, és a nyaram is szabad. Ha rá hallgatok, már biztosan lenne egy tuti kis osztályom, egy másfél szobás panellakásom vidéken és jó pár évnyi befizetett tébém. Kár, hogy a gyerekeket csak egyesével szeretem, nagy tömegben nem annyira. Így, szerintem, felelősségteljes döntés volt részemről, hogy megmentettem egy csomó fiatalt magamtól. Érettségi után fél évig pedagógiai asszisztensként dolgoztam a régi általános iskolámban, Barcikán. Csodás volt, hogy tegezhettem azokat a tanárokat, akik korábban tanítottak, de nagyjából csak ezt élveztem a munkából. A folytonos zsivaj és a rengeteg szófogadatlan gyerek az idegeimre ment, ráadásul képtelen voltam egyformán szeretni mindet. Rajtam meg minden meglátszik. Olyan az arcom, mint egy nyitott könyv. Sosem tudtam jól titkolni az érzéseimet. Hogyan lehetnék így tanár? Rögtön tudnák a gyerekek, hogy kit kedvelek és kit nem. Akit pedig nem, abban örök nyomot hagyna, hogy a tanára utálta, s ki tudja, milyen fejlődési problémát okozna nála ez a felismerés. Mindenkinek jobb, ha felnőttek között dolgozom. Például a kocsmában…

Pasim van. Tudom, hogy helyesebb, ha azt írom, hogy „van pasim”, de a fordított szórenddel nagyobb nyomaték esik erre a rövidke, kétszavas mondatra, mert számos szingli ismerősömet látva, illetve a saját, időnként különös, olykor kifejezetten nehezen tolerálható viselkedésemet tekintve, ez nem evidens. Ahogyan az sem, hogy az elmúlt két évben egyszer sem jutott eszembe, hogy inkább leszek szabad egyedülálló, minthogy egy párkapcsolat kötöttségeiben sínylődjek.

Összesen úgy másfél évet töltöttem stabil partner nélkül. Mondhatom, hogy tizennyolc éves koromtól mindig hosszú távon gondolkodtam, ha férfiakról volt szó. Kivéve azt a másfél évet. Nem mondom, hogy nem élveztem a teljes szabadságot, mely leginkább azzal telt, hogy bepótoltam az összes lehetséges szórakozási formát, melyet az érettségimtől harmincéves koromig kihagytam. Előtte a szülői felügyelet akadályozott a vadulásban, így a brutális egyetemi bulik hangulatát kissé későn, de annál intenzívebben sikerült abszolválnom. Akár szánalmasnak is gondolhatnám, hogy amíg mások már családot alapítottak és karriert építettek, addig én épp a visszafelé fejlődés útjára léptem. Hát szánalmas is! Az pedig különösen, hogy a mai napig albérletben élek, méghozzá távol a családomtól, akik mind Kazincbarcikán laknak. Húszévesen úgy gondoltam, hogy könnyebb lesz a fővárosban nekem való munkát találni. Nem kell hozzá matematikusnak lenni, hogy bárki kiszámolja, uszkve tizenöt éve vándorlok egyik albiból a másikba.

Mivel Budapesten lakást vásárolni drága mulatság, én pedig nem örököltem meg egyik elhunyt rokonom fővárosi kéglijét sem, így tömöm a pénzt az idegen ingatlantulajdonosokba, akik kiadó lakást kínálnak. Egyáltalán nincs rokonom a fővárosban. Tulajdonképpen egyedül vagyok, ha nem számolom a barátaimat, no meg az előbb nem megnevezett pasimat.

A férfi az életemben: F. Lassan két éve.

Pár napja meghalt a kutyánk. Ugyan nem velem élt, barcikai kutya, soha nem is voltam a gazdája, a szüleim és a tesóm etették, sétáltatták, fésülték, fürdették, ettől azonban még megszakad a szívem az elvesztése miatt. Amikor megtudtam, összetörtem, és kibőgtem mind a két szememet. A legkedvesebb és legillatosabb kutya volt a világon, pedig a kutyák nem arról híresek, hogy jó a szaguk. Colly – eredeti nevén Scotchstar Edda (skót juhász lány) – hosszú, jól ápolt szőre anyám parfümillatát hordozta magán, mely a sok ölelgetéstől ragadhatott rá. Colly már a kutyamennyországban fúrja az orrát a számtalan, csak neki szánt, soha el nem fogyó vakondtúrásba, nekem pedig kizárólag olyan emlékek jutnak az eszembe vele kapcsolatban, amelyek felidézésén jó nagyokat lehet sírni. Például, amikor még pici szőrgombolyag volt, apám a sötét lakásban mászkálva nem vette észre, és rátaposott a lábára. Szegény kutya visított a fájdalomtól, apám pedig olyan lesújtó pillantásokat kapott, melyeket nem tett zsebre. Colly elvesztése komoly trauma…

Szóval beteg vagyok. Szédelgek, mint akinek leesett a vérnyomása, és a szívem is gyorsan ver. Sokkal gyorsabban, mint kellene. A vérnyomásommal lehet valami.

Szeptember 16.

A hülyék sokan vannak, a normálisak
nagyon kevesen. Azért olyan a világ, amilyen,
mert sok lúd disznót győz.

Nagyon aggódom, hogy ez mégsem egyszerű vérnyomásprobléma. Ma két állásinterjún is részt vettem, és az egyiken nem átallottam félbeszakítani a felvételiztető pasast, hogy kijuthassak a friss levegőre. Úgy éreztem, megfulladok, hiszen egy ablaktalan kis lyukban zajlott a beszélgetés, ahol két szék és egy asztal állt, semmi más. Kiderült, hogy még csak a fejvadász cégig jutottam el, az, aki munkatársat keres, csak a harmadik beszélgetés után hajlandó találkozni a jelöltekkel. Belegondoltam, hányszor kell még végigcsinálnom a procedúrát, hogy aztán egyáltalán esélyem legyen a megfelelő emberrel beszélgetni, és a felismerés kissé elkeserített.

A fejvadász pasi kicsi volt, és kopasz, tenyérbemászó képpel hülye kérdéseket tett fel. Például, hogy mikor akarok gyereket, mert eléggé benne vagyok a korban, és nem szeretne zsákbamacskát venni.

Döbbenten néztem rá, és arra gondoltam, hogy ehhez valójában semmi köze. Úgy tudom, ilyen kérdéseket nem is lehet feltenni. Kifejezetten tilos más méhében turkálni egy állásinterjún. Nem akartam azonban az agyamon átcikázó csúnya szavakkal teljesen tönkretenni az esélyeimet, úgyhogy elmondtam, pillanatnyilag nem tervezem a gyermekvállalást. Bevallom, elég nehezen türtőztettem magam, noha már megszokhattam volna, hogy gyakran kapok hasonló kérdéseket. Persze nem állásinterjún. Csak úgy, ismerősöktől. Különösen családos ismerősöktől. A családtagjaim már nem firtatták, mikor szándékozom végre megállapodni. Őket meggyőztem arról, hogy majd én tudom, és attól úgysem lesz gyerekem, ha folyton ezzel cseszegetnek…

Aztán a kopasz pasas azt kérte, hogy adjak el neki egy golyóstollat. Ismét felszaladt a szemöldököm a homlokom közepére, mert nem értettem a feladat miértjét. Miért kéne nekem eladnom egy golyóstollat, ha személyzetisnek jelentkezem? Nem értékesítőnek – személyzetisnek. Már-már az is eszembe jutott, a figura látja rajtam, hogy kínban vagyok, és direkt szívat. Lehetséges, hogy a tűrőképességemre kíváncsi? Átfutott rajtam egy regényjelenet, melyben a főhőst dettó ugyanezzel a feladattal akarták megbízni próbamunka gyanánt. Ez a fazon tán olvasta azt a könyvet? Onnan szedte a hülye ötleteit? Sosem hittem volna, hogy egyszer én is átélem ugyanazt, mint Kéki Kata Terézanyuban.

Felvihogtam, és felálltam. Tudtam, hogy nincs esélyem. Fogalmam sincs, hogy kell eladni egy golyóstollat, mindig is vacak ügynök voltam. Tudom, hogy aki állást keres, épp semmije sincs, és létfontosságú, hogy dolgozzon, annak mindent ki kell bírnia. De én abban a pillanatban semmit nem akartam, csak elszabadulni onnan. Olyan menekülési vágy tört rám, hogy képtelen voltam tovább a levegőtlen helyiségben maradni. Szinte futottam ki az épületből, s amint kiértem a friss levegőre, gyors egymásutánban elszívtam két szál cigit.

Nem lettem sokkal jobban. Sőt, mondhatom, rosszabbul lettem, mert fokozódott a szédülésem. El is keseredtem a gondolatra, hogy hosszú még az út hazáig, és a buszon nyilván tömeg lesz, még csak le sem tudok majd ülni. Úgy döntöttem, inkább holnap érdeklődöm a kocsmában.

Szeptember 17.

A munkanélküliség kiül az ember arcára. Jó esetben nem nagy a feneke, és kilátsz mögüle.

Nincs internetem. Otthoni nem is volt soha, de nagyon hiányzik, tekintve, hogy a legtöbb cég online hirdet, és én még mindig a kőkorszaki Expressz újságot bújom, amit reggel a közeli OMV kúton szerzek be. Annyira tudom, hogy látszik rajtam a munkanélküliség, ahogy reménykedő arccal bemegyek a benzinkútra egy szál 139 forintos Expresszt venni. Irigylem a lányt a shopban: egészen jó munkája van. Engem persze innen is eltanácsolnának: túlképzett vagyok. Titkárnőnek is. Kocsmárosnak is, de azt még megkérdezem, hátha nem lesz hátrány, hogy már van egy felsőfokú végzettségem, amit még tizennyolc évesen kínomban szereztem, amikor nem vettek fel ének–történelem szakra. A papírom szerint felsőfokú külkereskedelmi végzettségem van, ami azért vicces, mert a nyelvtudásom a béka segge alatt van, szóval jó sokra mehetnék vele. Már ha akarnék ebben a szakmában egyáltalán dolgozni. Most pedig újra a padot koptatom. Pillanatnyilag főiskolai hallgatóként ismét teljesen haszontalan dolgokat tanulok – legalábbis egy kocsmában alighanem semmi hasznát nem fogom látni sem a művelődésfilozófiának, sem a művészettörténetnek. Ugyanakkor papírom lesz róla, hogy művelt vagyok, noha fogalmam sincs, ezzel mire megyek a munkaerőpiacon. Azt már tudom, hogy a művelődési házakban kihalásos rendszerben vesznek fel új munkatársakat, vagyis sanszos, hogy a leendő diplomámmal pont annyira törölgethetem a hátsómat, mint a gimnáziumi érettségimmel. Ma már valószínűleg nem ide jelentkeznék, tudván, hogy mennyire nem mindegy, milyen végzettsége van az embernek, de akkor jó ötletnek tűnt. Meg sejtettem, hogy ide felvesznek komolyabb erőfeszítés nélkül is, és azt gondoltam, diploma-diploma: mindegy, csak legyen. Hát még nincs, de legalább nem tanulom halálra magam. Nem mintha nem lenne rá időm. Most aztán van. Sajnos.

Visszatérve a kocsmára. Ideális munka lenne: csak lesétálok a lakásomból. Nyilván jatt is akad egy ilyen helyen, bár a törzsközönség elég lepattantnak látszik. Néha hallom, hogy még hajnali kettőkor is vígan danolásznak. Lassan kívülről tudom a kedvenc nótáikat, mint a „Jön mán a bika, fú az orra lika…” refrénűt is. A tulajdonosnő olyan tipikus, hogy akár egy filmből is kiléphetett volna, mint csaplárosné aranyvirág.

Ma betértem, de nem találtam ott, csupán a copfos, csinoska pultoslányt, aki azt mondta, hogy Olga (így hívják a csaplárnét) másnap lesz bent. Felvonszoltam magamat az emeletre, és nagyon elkeseredtem. Nem elég, hogy nincs munkám, egy kocsma fölött lakom egyedül, fogy a pénzem, de még beteg is vagyok. Remélem, hogy csak a kimerültség miatt szédelgek, mert kezd nagyon fárasztó lenni.

Előzetes az
Ártatlan sorozat
első részéből

Aznap fogvatartónk nem tért vissza az erdei kunyhóba, Dorka pedig nem lett jobban. A nővérem kábán, reszketve, üveges tekintettel feküdt, nem szólt, nem reagált semmire. Nem ettünk, nem ittunk, pedig még volt némi élelmünk. Az járt a fejemben, ha sem Lucilla, Báthory úrnő bizalmasa, sem Garami kapitány nem mutatkozik, itt halunk meg éhen, s talán az volna a legjobb, az volna a legemberségesebb halál ‒ ha a halált lehet egyáltalán emberségesnek nevezni. Megmozgattam összekötözött kezeimet, de a kötél nem engedett.

Másnap, sötétedéskor, hallottam, hogy valaki a zárat piszkálja, majd kinyílt az ajtó, és belépett Lucilla. Karján az elmaradhatatlan kosarával, mintha mi sem történt volna, benyomult a kunyhóba.

Rám nézett, elhúzta a száját, de nem szólt hozzám. Kipakolta az élelmet, a bort, aztán megállt előttem.

– Adj neki bort. Addig nem lesz használható, míg nem iszik – mutatott Dorkára.

Elfordítottam a fejemet, és nem válaszoltam.

– Hallod? Adj neki, különben én veszem kezelésbe! – fröcsögte, de aztán újra zaj támadt az ajtó körül. Megérkezett a kapitány is.

– Menj, Lucilla! Holnap este hozd a menyasszonyi ruhát! – intett a fejével a bejárat felé, jelezve, hogy induljon már.

A banya összevonta a szemöldökét.

– Minek ez a színjáték? Így is, úgy is a tied, semmi szükség a felhajtásra – morogta.

– Nem kérdeztelek! Eridj, és tedd a dolgod! – felelte fenyegetőn a férfi.

Erre Lucilla összehúzta magát, és mormogva karjára vette a kosarát.

– Megmondtam azt is, hogy a cselédet intézzük el az erdőben. Nem jó az ilyet tanúk előtt csinálni – szólt halkan. – És még el se vághatom a torkukat, hogy ne tudjanak beszélni…

– Takarodj már! – dörrent Garami. A dada nem feszítette tovább a húrt, inkább kilépett a kunyhóból.

Amint bezárult az ajtó, a férfi elém lépett. Megfogta a karomat, felrántott ültő helyemből, majd levágta a kötelemet a karikáról.

– Menj! Készíts ételt! – lökött rajtam egyet, majd Dorka fölé állt. Nézte egy darabig, aztán közönyös tekintettel rám pillantott. – Életben marad?

Megráztam a fejemet. Tényleg nem tudtam. Ha a beléndek utáni vágyakozás nem viszi el, még mindig belehalhat a korai szülésbe vagy a lelki sebekbe.

– Feküdnie kell, különben szülni fog – szűrtem a fogaim közt. – Azt biztosan nem éli túl.

– Akkor mostantól te szolgálsz! – jelentette ki, és letelepedett az asztalhoz. – És remélem, épp olyan kezes leszel, mint a nővéred, különben magam öllek meg. Pedig Isten látja lelkem, nem áll szándékomban.

– Egy leánnyal több vagy kevesebb, mit számít kegyelmednek? Inkább öljön meg most, azzal legalább véget vet a szenvedésemnek. – Hangomba minden gyűlöletemet belesűrítettem.

Garami egy darabig haragosan nézett, aztán felnevetett. Nevetése annyira emlékeztetett valaki más nevetésére, hogy összerezzentem.

– Én nem öltem meg egy leányt se. Mindet Lucilla intézte el.

– Azt hiszi kegyelmed, hogy közömbösen végignézni a gyilkosságot, a gyilkos kezébe adni a tőrt, támogatni tettében, nem gyilkosság? A grófnő parancsait teljesítve ártatlanokat elhurcolni nem gyilkosság? Épp annyira gyilkos kegyelmed is, mint az a pokoli némber! – kiabáltam. Képtelen voltam lakatot tenni a számra, pedig tudtam, hogy nem okos dolog feldühíteni a férfit.

– Fogd be a szádat! – sziszegte. – Semmit nem tudsz!

Ugyanazt mondta, mint Lucilla, miután megölte Böskét. Semmit nem tudok. Én mégis úgy éreztem, mindent pontosan értek. Azt semmiképpen sem tagadhatták már, hogy ők gyilkolják halomra a várbeli leányokat. A dada élvezetből, a kapitány ki tudja mi okból… Vajon mi okból? Aranyforintokért? Miért? Mi érdeke fűződik egy megbecsült katonának ahhoz, hogy egy kunyhóban tengesse napjai egy részét, és felügyelje Lucilla gyilkosságait? Mi? Kevés időt töltött az erdőben, csak jött és ment, néha az éjszakákat ott töltötte, de nem maradt sokáig. Mi a célja? Így morfondíroztam, miközben elé tettem a kenyeret és a húst.

– S kegyelmed miért teszi? Mi oka megöletni ezeket a leányokat? Hisz kegyelmed a nádor bizalmas embere… Miért foglalkozik a cselédekkel?

– Mondtam, hogy nem tudsz semmit, úgyhogy ne jártasd a szádat, hanem menj az ágyba! – A hangja nem csengett durván. Ezt ijesztőbbnek találtam, mint a durvaságát.

Leültem a szalmazsákra Dorka mellé.

– Nem oda! – szólt. – Be az ágyba! Indulj!

– Nem! – csattant a hangom. – Megmondtam már, önként soha nem leszek a kegyelmedé!

Ragadozó vigyor jelent meg a képén. Ledobta a kést a kezéből, és felpattant. Megragadta a csuklómat, és betaszított a hátsó helyiségbe.

– Azt teszed, amit mondok, vagy megölöm a nővéredet. Úgyis használhatatlan – dörögte, és az ágyra lökött. Már értettem, miért nem engedte Lucillának, hogy megölje Dorottyát. Semmivel, a saját életemmel sem tudna zsarolni. Az egyetlen, akiért bármit megtennék, az a nővérem. Tudta jól, hogy egyedül vele képes sakkban tartani.

Megfogta a kötelemet, és az ágy támlájához kötözött vele. Fájt a csuklóm, már teljesen kidörzsölte a kötél. Éreztem, ahogy szinte a húsomba vág, de nem adtam meg neki az örömet, hogy hallja szenvedésem hangjait. Még csak fel sem nyögtem.

Garami mellém feküdt. Szorosan. Egy darabig nem mozdult, talán azt várta, hogy megnyugodjak, ne küzdjek. Vártam, hogy nekem támad. Vártam, hogy rám veti magát, és letépi a ruhámat, széttépi a testemet, meggyaláz.

Éreztem, hogy elindul a keze. Először az arcomon, körbe, finom, simogató ujjakkal. Elrántottam a fejemet, erre a kéz egy pillanatra eltávolodott, majd a fülem környékét kezdte simogatni. Lassan, hosszú percekig időzött a nyakamnál, kitapintotta a verőeremet, majd haladt lefelé. Lehúzta a vállamról az inget, végigsimította a kebleimet, s óráknak tűnő percekig köröztek ujjai a bőrömön. Próbáltam elfordulni, vergődtem, de nem tágított. Lefogott az egyik kezével, és a másikkal folytatta a műveletet. Nem szólt rám, nem pofozott meg. Gyengéden simogatott, s érintése nyomán lúdbőrös lett a testem. Kínlódtam. A sötétben nem láttam az arcát, csupán a kezét éreztem, mely egy cseppet sem volt követelőző, sem durva. Tisztában voltam vele, mit akar elérni.

Így telt az éjjel. A simogató kéz nem lankadt, végigjárta a testem minden zugát, de semmi egyebet nem tett. Meg sem csókolt. Hallottam, hogy zihál, hallottam, hogy időnként felnyög, éreztem erős férfiasságát a combom oldalán. Önuralma meglepett. Hajnaltájt visszahúzta rám a ruhámat, és otthagyott. Már nem is szégyelltem magamat. A testem nem árult el, egyetlen pillanatig sem vágytam a simogatására, csupán azért fohászkodtam, hagyja már abba, aludjon el végre. Tudtam, hogy Garami célja nem volt más, mint ráébreszteni engem a testi szerelem örömeire, melyeket vele élhetnék át. Megsértettem, amikor azzal vádoltam, csupán úgy tud egy asszonyt megszerezni, ha elrabolja és kényszeríti. Most be akarta bizonyítani, hogy kényszer nélkül is rá tud venni egy nőt a szerelemre, még egy olyat is, aki mindennél jobban gyűlöli. Nem azért hagyta meg az ártatlanságomat, mert megesett rajtam a szíve, hanem azért, hogy önként adjam neki. Úgy hagyott az ágyon, hogy nem oldotta el a kötelemet. Megrángattam, de nem engedett, csak még jobban belevágott a húsomba. Ordítani tudtam volna a fájdalomtól, annyira kidörzsölte a bőrömet.

Nem tudom, mennyi ideig feküdtem tehetetlenül. A külső helyiségből nem érkezett hang, nem hallottam mozgást. Úgy sejtettem, Dorka még mindig képtelen kiszakadni a belső világából, melybe elmenekült. Féltettem. Féltettem, mert nem voltam tisztában vele, hogy a beléndek megvonása milyen károkat okoz a szervezetében. Féltettem, mert nem tudtam, miért vérzett, és nagyon féltettem, hogy ha így marad befordulva, a külvilágról tudomást sem véve, megölik, mert haszontalanná válik. És semmit sem tehettem. A kötelem nem engedett, még felállni sem tudtam. Szinte visszavágytam a hosszú pórázomra, mely legalább a kunyhó külső helyiségét engedte, hogy bejárjam.

Hosszú idő telt el, mire Lucilla megérkezett. Mécsest gyújtott, és bejött a hátsó szobába. Nem oldozta el a kötelemet, nyilván félt, hogy megtámadom, hanem csak rám dobott egy hófehér ruhát.

– Öltözz! Ma lesz az esküvőd! – mondta gúnyosan. – Ja, nem tudsz öltözni, meg vagy kötözve… – nevetett saját viccén, majd elkezdett levetkőztetni.

– Hozzám ne merj érni! – ordítottam, és vergődtem, mint a partra vetett hal.

– Miért? Mit teszel? Elszaladsz? – nevetett tovább. Gonosz hangja betöltötte az egész kunyhót.

– Ne nyúlj hozzám! – sikítottam, és felé rúgtam, mire bedühödött, és elővette a tőrt a szoknyájából.

– Ha még egyszer megmozdulsz, kimegyek, és megölöm a nővéredet! Megértetted? – feszítette a fegyver élét az arcomnak.

Lehúzta a vállamról a ruhát, aztán lerángatta a csípőmről. Meztelenül feküdtem előtte.

– Nem tudom, mi szükség erre? – dünnyögte. – Akár egy vásári komédia. Semmi értelme, csak időhúzás.

Felállt, végignézett rajtam.

– Szép fehér a bőröd – simított végig a combomon. – Jól mutatna rajta pár vörös csík…

Elrántottam a lábamat, és dühödten néztem rá.

– Mit akar a kapitány? Miért kell beöltöznöm fehérbe?

Megvonta a vállát, aztán megvakarta az orra tövét.

– Tudja fene. Ez a mániája. Feleségül vesz, mielőtt beléd mártja a kardját… ha érted, mire gondolok… – kuncogott. – Azt mondja, nem becstelenít meg senkit. Ha meg már az asszonya vagy, házastársi kötelességed szétrakni a lábadat. Teljesen felesleges ostobaság…

Megfogta a fehér öltözéket, és a lábamtól felfelé rám húzta.

– Na, majd a karodat beledugod, ha itt a kapitány – motyogta, azzal otthagyott.

Kétségbeestem. Az éjszakára gondoltam, amikor Garami vágyat próbált bennem ébreszteni, de csak undort váltott ki belőlem. Aztán arra, hogy ezentúl bármikor megerőszakol, ha neki úgy tetszik, mert azt hiszi, törvényes felesége vagyok, és jár neki a testem. Ha ellenkezem, Dorottyát megöli, így nincs más lehetőségem, mint hagyni, hogy birtokoljon, és azt tegyen velem, amit akar. Az járt az eszemben, hogy jobb lenne, ha megölne. Vagy akár Lucilla. Hogy ne kelljen ezt a gyalázatot megérnem, hogy ne kelljen látnom Dorka szenvedését, ne kelljen azért átadnom a testem, hogy a nővérem kábultan, a világról mit sem tudva élhessen.

A dada hamarosan visszatért egy pohárral a kezében. A számhoz tartotta, és így szólt:

– Ezt idd meg!

Elfordítottam a fejemet, és összeszorítottam a számat.

– Idd meg! – kiáltott rám.

Nem válaszoltam.

– Így is jó – mondta, és felmászott az ágyra. Ráült a mellkasomra, befogta az orromat, és amikor kénytelen voltam kinyitni a számat, hogy levegőt kapjak, elkezdte tölteni belém a mérgezett bort. Nyelnem kellett, s noha szívem szerint inkább megfulladtam volna, egészséges életösztönöm nem hagyta. A testem nem engedelmeskedett az agyamnak, így nyeltem, nyeltem, míg öntötte. Miután a pohár teljes tartalmát lenyelette velem, lemászott rólam.

– Jó kislány leszel! Akár akarod, akár nem – nevetett, és magamra hagyott.

Hamarosan éreztem a beléndek zsongító hatását. Bizsergett a bőröm, és egyre kellemesebb érzések borítottak el. Egy idő után már nemigen tudtam, hol vagyok, és mi történik körülöttem. Aztán az egyik pillanatban feltűnt az ágyam mellett egy daliás férfi, és kiszabadította a csuklómat, ami nagyon jólesett, talán meg is köszöntem szépen, amiért ilyen figyelmes. Segített felöltözni, amit hálásan fogadtam, mert egy kicsit fáztam. Végigpillantottam magamon, és azt láttam, hogy gyönyörű, hófehér menyasszonyi ruhában vagyok, s arra gondoltam, talán Mariani vesz feleségül, és a daliás férfi az apám lehet… Aztán átsétáltunk egy gyönyörű terembe, mely virágba borult, akárha tavasz volna, majd ki a szabadba. Egészen csodálatos élmény volt látni a hatalmas fákat, s a kedvesen mosolygó Lucillát.

Ez után nem emlékszem semmire, majd a következő kép az, hogy a daliás Mariani bevezet a hálószobánkba, és lassan kihámoz a ruháimból. Megborzongtam, és hirtelen hűvösnek éreztem a helyiséget, mintha jeges fuvallat száguldott volna át rajta. Rápillantottam a férjemre, és felismertem. Nem Mariani volt, hanem Garami, és nem finoman vette le rólam a ruhát, hanem sürgetőn szaggatta, majd felemelt, és az ágyra dobott. Úgy tűnt, lassan távozik belőlem a beléndek hatása, és már láttam a valóságot, de tenni még nem tudtam ellene. Tehetetlenül feküdtem, de az agyam már forgott. Tudtam, hogy mi a férfi terve, mi következik, és megpróbáltam sikítani, de nem jött ki hang a torkomon. Megpróbáltam kapálózni, de nem sikerült. Garami fölém kerekedett, és a szemembe nézett.

– Látom, észhez tértél – morogta, és végigsimította az arcomat. – Nem kaptál sok bort, hogy érezd, amit teszek veled.

Csak a szememmel tudtam gyilkolni, a testem nem engedelmeskedett.

– Emlékezni fogsz minden pillanatra, érted? – zihálta, és teljesen megszabadított a ruhámtól, majd ő maga is levetkőzött. A mécses világított a szobában, így jól láttam a testét, láttam a tekintetét, melyben lángolt az őrült vágy. Őrült. Nem tiszta, szerelmes, hanem eszement, féktelen vágyakozás, melynek semmi köze az érzelmekhez, csupán az állati ösztönökhöz.

– Nézz a szemembe! – utasított, és szétfeszítette a lábaimat, melyek engedelmeskedtek a kényszernek. Még képtelen voltam parancsolni a testemnek, de éreztem, hogy egyre tisztább a tudatom, hamarosan meg tudok majd mozdulni saját akaratomból is. Ugyanakkor azt is tudtam, semmire nem megyek vele. Sem azzal, ha megrúgom, sem azzal, ha kapálózom, elfordulok, hisz megígérte, megöli Dorkát, ha nem teszem, amit mond. Összeszorítottam a szememet, hogy ne lássam, amit velem tesz, de újra rám szólt:

– Nyisd ki a szemedet!

Hangja feszült volt, és sürgető. Felnyitottam a pilláimat, és ránéztem. Próbáltam nem látni. Arra gondoltam, hogy nem történik semmi, otthon vagyok, a pozsonyi házban, a konyhában, ahol Berta édes süteményt süt, és anyám mosolyogva mesél. El akartam menekülni, ha a testem nem is volt rá képes, legalább a lelkemet megmenteni. Éreztem, hogy végighúzza a kezét a combom belsején, aztán a hasamon, majd a lábaim közé térdel, de gondolatban már másutt jártam: a papával sétáltam a tavaszi, virágba borult városunk utcáin…

Ekkor sikoltást hallottam, majd egy hatalmas súly nehezedett rám, mely nyomban visszatérített.

– Megöllek! Megöllek, te állat! – ordította a nővérem, és összekötözött kezeivel ütötte Garamit.

A férfit meglepetésként érhette a támadás. Először nem is tudott mihez kezdeni a hátán őrjöngő asszonnyal, de mikor én is eszméltem, tiszta erőből felrúgtam. Végre engedelmeskedett a lábam. Lehengeredett rólam, és mint egy macskát, lesodorta magáról Dorottyát is. Nem tudom, milyen erő költözött a nővérembe, de visszaugrott az ágyra, még nehéz hasa sem akadályozta, úgy ment neki újra Garaminak. Marta, karmolta, ahol érte, ütötte, de mindezt talán egy percig hagyta a férfi. Magához tért döbbenetéből, és egy hatalmas ütést mért Dorka állára, amitől ő hátrazuhant, le az ágyról a földre, s nem mozdult.

Ebben a pillanatban hallottam, hogy nyílik az ajtó, majd beront valaki a kunyhóba, a hátsó helyiségbe, és szó nélkül egy óriási ütéssel leterítette a kapitányt. Megállt felettem, villámgyorsan kioldozta a kezemet, majd rám dobott egy takarót.

– Mariani…– suttogtam. Végre meg tudtam szólalni.

– Elkéstem? – kérdezte haragos arccal, de amikor megráztam a fejemet, felengedtek a vonásai. Tudtam, arra gondol, volt-e ideje Garaminak megbecsteleníteni. Arra nem volt ideje. Minden másra azonban igen.

– Nem késett el kegyelmed – nyögtem. – Dorottya…

Felültem, és lenéztem a nővéremre, aki a padlón feküdt mozdulatlanul. Lerogytam mellé. A hasán feküdt. Megfordítottam, és az ölembe vettem a fejét. Akkor láttam, hogy a homlokán vércsík fut végig.

– Dorka! – szólongattam. – Dorka!

Megmozdult, és kinyitotta a szemét. Teljesen tiszta volt a tekintete.

– Bocsáss meg! – suttogta.

– Miért? Hisz nem tettél semmit – mosolyogtam rá.

– Miattam vagy itt, tudom – mondta annyira halkan, hogy alig hallottam.

– Megmentettél – simogattam meg a fejét, aztán a ledobott ruhámmal letöröltem a homlokáról a vért.

– Korábban kellett volna… de… nem tudtam, hogy… Sándor rossz ember… nem tudtam… – Akadozva beszélt, s alig hallhatón.

– Persze, hisz hónapok óta kábítottak. Nem láttad a valóságot, csak most, hogy nem kaptál bort.

– Flóra… – kezdte. – Tudom, hogy még soha nem mondtam. Tudom… hogy nem is éreztettem veled… de szeretlek… nagyon szeretlek…

– Én is szeretlek, Dorka, de most már össze kell szedni magunkat, mert Garami mindjárt magához tér. El kell mennünk innen.

Nem vettem észre, hogy egyre nehezebben veszi a levegőt. Nem vettem észre, hogy egyre nehezebben ejti ki a szavakat, csak sürgettem, hogy most már álljon fel, mert itt az idő, elmenekülünk. Aztán rázogattam is, amikor nem akart mozdulni, majd erősebben ráztam, rá is kiabáltam, hogy keljen már fel, de nem kelt. Nem akart. Nem tudott.

Mariani megfogta a vállamat, hogy felemeljen. Nem hagytam, ellöktem a kezét, csak simogattam, rázogattam tovább Dorkát. Nem értettem, miért fekszik, nem értettem, miért nem ugrik fel, hisz az előbb még beszélt hozzám, az előbb még megvédett, erős volt, ütötte Garamit, s most nem mozdul…

Nagyon nehezen fogtam fel, hogy meghalt. Mariani magához ölelt, beburkolt a takaróba, és kivezetett az első szobába. Leültetett a szalmazsákra.

– Még van egy kis dolgom – mondta, majd hátrament.

Csak ültem, átkaroltam a térdemet, és előre-hátra billegtem. Fél füllel hallottam, hogy valakihez beszél, s hirtelen azt hittem, Dorottya mégis magához tért. Felugrottam, és hátrarohantam, de csalódottan láttam, hogy Dorka ugyanúgy fekszik, ahogy hagytam. Mariani viszont Garamival szemben állt, akire közben felkerült a nadrág, és a hadnagy kardot szegezett a kapitány mellének, másik kezében pedig egy vastagabb fadarabot tartott. A kapitány fegyvertelenül állt vele szemben.

– Megőrültél, Lorenzo? Mit művelsz? – kérdezte mérgesen, fejét dörzsölve, ahol Mariani megütötte.

– Én erre nem vagyok képes, Alessandro. Nem tudok nyugodt szívvel ártatlanokat gyilkolni.

– Gondolhattál volna erre korábban is!

– Nem mondta senki, hogy ilyen mocskos játékban kell részt vennem – rázta a fejét dühösen. Mariani egy pillanatig nem szólt. – Nem. Nem hittem – mondta végül. – De ez már nem az, amire szerződtem.

– Ez az, amire szerződtél, Lorenzo. És egyébként nem én öltem meg őket. Tedd el végre a kardodat, végezzünk a lánnyal, aztán látogassuk meg a szajhákat – nevetett fel a kapitány.

– Nem, Alessandro. Nem végzünk a lánnyal – mondta Mariani. – Elmegyünk, te pedig hagyod. Megfordult, és meglátott. Elindult felém, de Garami utánavetette magát. Felsikoltottam, erre Mariani megfordult, és ellépett a kapitány elől. Láttam, hogy Garami erősebb, de Mariani ruganyosabb, gyorsabb.

– Menjen innen! – kiáltott rám a hadnagy. Egy ugrással mellettem termett, és kilökött a helyiségből. Összefogtam magamon a takarót, és reszketve álltam a kunyhó közepén. Nem láttam a két férfit, csak az ágy másik oldalán Dorkát, ahogy fekszik a földön, mozdulatlanul, holtan.

Bámultam. Bénultan, ostobán bámultam, aztán eleredtek a könnyeim. Furcsamód arra gondoltam, ez jó, jó, ha sírok, a sírás mindig jót tesz… Közben hallottam a verekedés hangjait, de nem féltem. Már nem rettegtem attól, mi lesz, nem féltem a haláltól sem. Felvillant előttem a kép, ahogy Mariani Garamival és a nádorral beszélget a palotában. Engem azonban az taglózott le leginkább, hogy a hadnagy, akiben végig megbíztam, egy utolsó hazug. Nem segíteni akart nekem, hanem felhasználni. A nővérem holtan hevert, én pedig úgy éreztem, itt az ideje, hogy az én életem is véget érjen. Senkim nem volt már, senki, aki támaszom lehetne, akiben megbízhatnék, akire számíthatnék. Egyedül álltam a világban, család nélkül, támogatók nélkül. Mi értelme így tovább élni? Vártam, hogy sorsom beteljesedjen, s már nem érdekelt, melyik férfi lép ki a hátsó helyiségből.