© Baráth Viktória, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

ISBN 978-615-5596-84-1

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5596-84-1

Ez az én történetem.
Ez az én bosszúm.

Előszó

Hogy hogyan váltam azzá, aki most vagyok? Már magam sem tudom pontosan. Minden olyan régen történt, de egyvalami tisztán él az emlékezetemben: a rettegés. A félelem és a kétségbeesés sodort magával, én pedig hiába kutattam kapaszkodó után, minden kicsúszott a kezeim közül.

Akkoriban azt hittem, az élet egy romantikus regény, amiben én és életem szerelme egy hatalmas családi házban élünk boldogan a két, esetleg három gyermekünkkel. Amiben az ég mindig kék, nem kell aggódnunk a pénz vagy egyéb apróságok miatt. Ahol mindig mindenki mosolyog, és nincsenek se viták, se problémák. Mekkorát tévedtem!

A remény arra, hogy visszakapjam a régi életemet, már rég elúszott, de nem is kívánom vissza. Ha visszamehetnék az időben, ugyanezt az utat választanám, semmit sem csinálnék másképp, hiába tarkította ezt az utat szenvedés és fájdalom, ezeknek köszönhetően lettem az, aki vagyok. Az életem egyetlen nap alatt fenekestül felfordult. Pontosan emlékszem arra, amikor ez megtörtént. A hideg fém simogatta felhevült halántékomat, miközben csak egyetlenegy gondolat járt a fejemben: meg fogok halni.

A kezdetek

Sosem szerettem vekkerre ébredni. Olyan kegyetlenül rántott ki az álmaimból, hogy egy idő után leszoktam róla. Valójában addig aludhattam volna, ameddig csak akarok, de mivel Frank reggel kilenc körül indult dolgozni, ezért fél órával előtte én is felkeltem, hogy el tudjak tőle búcsúzni. Aznap is, mint mindig, egy puszival a homlokomon ébresztett. Imádtam ezt a kis rituálét, így rögtön szépen indult a napom. Mosollyal az arcomon nyújtóztattam ki a hátamat, majd kinyitottam a szemem, hogy az én drága vőlegényem szemébe nézhessek.

– Jó reggelt, drágám! – mosolygott rám Frank.

Mellettem ülve simogatta a hajamat, amíg én ásítottam egyet.

– Neked is jó reggelt!

– Hoztam neked reggelit.

A hatalmas, fehér franciaágy melletti éjjeliszekrényről felemelte a tálcát, majd feljebb húzódtam, hogy az ölembe tudja rakni a sok finomságot. Már a látványára is összefutott a nyál a számban.

– Hmm, lazacos szendvics! – ámuldoztam. – Remélem, a Fredo’s-ból hozattad.

– Csak onnan hozatom, tudom, hogy az a kedvenced!

Az én életem szerelme mindent tudott rólam. Ismert engem, ismerte a szokásaimat, a hóbortjaimat, és el is nézte őket. Sőt, néha azt is megemlítette, hogy kimondottan szereti őket, de tudtam, hogy ilyenkor nem mond igazat. Mindenesetre jólesett, hogy ennyire szeret, és megad nekem mindent, amire csak vágyom. Nem is kellett nekem több. Egy csodás vőlegény, egy szép ház, biztos jövő. Mi másra is vágyhatna egy nő?

Miközben nekiláttam a lazacos bagelemnek, Frank felállt az ágyról, és a komódhoz lépett, hogy az óratartó dobozából kiválassza azt a darabot, amit aznap viselni szeretett volna. Imádta az óráit, volt belőlük vagy harminc darab, de időnként lecserélte őket.

– Arra gondoltam, hogy felhívhatnád Lindát, menjetek el vásárolni estére – mondta, amíg én a reggelimmel voltam elfoglalva.

– Ez nagyon jó ötlet! – lelkesedtem.

– Vidd csak a kártyát, vegyetek valami extra csini ruhát. Nem mintha anélkül nem lennél észveszejtően gyönyörű! Mit szólnál, mondjuk, zöldhöz? Az kiemeli a szemed színét.

– Nem is tudom, pont zöldet?

Ahogy hátrafordult, és rám mosolygott, még a szívem is hevesebben kezdett verni. Minden nap elmondta, hogy milyen gyönyörű vagyok, és hogy mennyire szeret. Mégis, miért ne vehetnék zöld ruhát? Ha ő ezt szeretné…

– Jól akarok kinézni, tudom, hogy fontos neked ez a bál – vontam meg a vállamat.

– Igen, nagyon is fontos. De az ügyfélkörünk így is biztos lábakon áll, amit persze nagyrészt neked köszönhetek. Ha te nem csavartad volna őket az ujjaid köré, akkor nem biztos, hogy meg tudtam volna őket tartani.

– Ugyan!

Letettem a tálcát a kisszekrényre, és kimásztam az ágyból. Megigazítottam a selyemhálóingemet, és mögé léptem. A válla fölött néztem végig a csillogóbbnál csillogóbb órákon, amik már inkább ékszerek voltak, mint használati tárgyak. Szerintem Frank nem is nézte soha rajtuk, hogy mennyi az idő, arra viszont gondosan ügyelt, hogy az ügyfelei láthassák az új Patek Philippe szerzeményét.

– Én azt választanám – mutattam rá egy fekete bőrszíjas, ezüstözött csodára.

– Tökéletes lesz!

Hátrafordította a fejét, hogy egy puszit adhasson az orromra, amire egy mosollyal válaszoltam. Amíg ő folytatta az öltözködést, én felvettem a maradék szendvicsemet a tányérról, és folytattam a falatozást. Nem akartam sokat enni, hiszen a menyasszonyi ruhámon már nem tudtak igazítani egy hét alatt, és én tökéletesen akartam kinézni az esküvőmön. A legnagyobb álmom vált valóra azzal, hogy Frank megkérte a kezem. Abban a pillanatban elkezdtem szervezni a nagy napot, de ő azt mondta, hogy ne foglalkozzak semmivel, majd a szervező elintéz mindent a helyszíntől kezdve a vacsoramenün át, egészen a köszönőajándékokig. Így én nem is izgattam magam miatta, kiadtam a feladatokat, és csak vártam. Persze jobban örültem volna neki, ha én is részt vehetek a folyamatokban, de így sem volt rossz, legalább nem idegeskedtem. A profikra hagytam mindent.

Kikísértem Franket a kocsijához, majd egy búcsúpuszi után beszállt az autóba, és integetve elindult a munkájába. Nem irigyeltem őt, egy hatalmas vállalatot vezetett, aminek fogalmam sincs, hogy mi volt a fő profilja, de csak úgy dőlt belőle a pénz. Szerződésekről, határidőkről, meg ilyenekről beszélt nekem, de a felét se fogtam fel annak, amit mondott. Így inkább maradtam a tudatlanságban, és hagytam, hadd végezze a dolgát.

Visszasétáltam a házba, hogy szóljak Maríának, nem ebédelek itthon. Ahogy az előtérben lépkedtem, furcsa érzés fogott el. Mintha valami hiányzott volna a helyiségből. Talán egy festmény, egy váza, esetleg valami más. Hiába néztem körbe, nem vettem észre, hogy mi is lehet az. Nem tulajdonítottam neki nagyobb jelentőséget, inkább folytattam az utamat a konyhába, mert ki kellett még adnom az aznapi feladatokat a többieknek. A személyzet általában este 10-ig maradt a házban, addigra végeztek a takarítással, a kert rendbetételével, a főzéssel, mosással, majd a vacsora utáni elpakolással. Frank bentlakásos személyzetet akart, de én kellemetlenül éreztem volna magam tőle. Nem a 19. században élünk, ahol még az újságot is másnak kell tartania helyettünk, ha olvasni szeretnénk. Ráadásul nekik is van életük, nem foglalkozhatnak állandóan velünk.

– María – léptem be a konyhába. – Nem hiányzik valami a hallból?

A nagytermetű mexikói házvezetőnőnk minden pillanatban úgy nézett ki, mintha jól meg akarna dorgálni, de mindig kedves hangon szólalt meg.

– Nem, kisasszony. Én legalábbis nem vettem észre. Megkérdezzem a többieket is?

A mosogatónál állva sikálta egy hatalmas edény belsejét.

– Nem, ugyan, nem fontos – legyintettem. – Mindegy is, csak azért jöttem, hogy megmondjam, ma korábban hazamehetnek. Bent leszek a városban, nem szükséges főznie, este pedig szintén nem leszünk itthon, csak későn érünk haza.

– És Mr. Healy is így gondolja? – vonta fel a szemöldökét az asszony.

Tudta nagyon jól, hogy Frank szigorúbb ezekben a dolgokban. De elvégre is, én voltam a háziasszony, vagy mi, szóval nekem kellett a személyzetet is irányítanom.

– Mindketten így gondoljuk – nyugtattam meg. – Kérem, szóljon majd a többieknek is, hogy amint végeztek a munkájukkal, mehetnek haza.

– Igen, kisasszony.

Kivettem a hűtőből egy Evian vizet, majd visszasétáltam a hálóba, hogy elkészüljek. A szobába érve ledobtam magamról a köntösömet és a hálóingemet, majd beléptem a hatalmas gardróbomba. Ez volt a legkedvesebb hely a számomra, minden egyes ruha és cipő hozzánőtt a szívemhez. Mindig mosolyognom kellett, amikor végignéztem rajtuk. Valahogy így képzeltem el az életemet. Évek óta nem volt gondom semmire, csak arra, hogy éppen melyik cipőt vegyem fel a legújabb ruhakölteményemhez. Nem akartam túlságosan is kiöltözni, így egy fehér nadrág, és egy sötétkék ing mellett döntöttem. A cipőknél kicsit elidőztem, de végül maradtam a piros magassarkúnál. Bepakoltam minden cuccomat a szerelésemhez illő kistáskába, és lesétáltam a garázshoz. Juan lemosta a Porschét, így azt választottam ki aznapra. Igen, az összes alkalmazottunk mexikói volt. Új-Mexikóban ez már csak így megy. Átjönnek a határon, így-úgy eljutnak Albuquerque-ig, de itt megragadnak. Nincs pénzük továbbutazni, vissza pedig nem fordulnak. Az itt élő gazdag családok pedig egyáltalán nem bánják ezt. Feleannyi fizetésért kétszer olyan jól végzik a munkájukat, mert félnek, hogy kirúgják őket.

A városközpontban találkoztunk Lindával. A temérdek barátnőm közül ő állt hozzám a legközelebb. Nem mintha több közös lett volna bennünk, mint a többiekkel, de a férje Frank cégénél dolgozott, így vele voltam a legtöbbet együtt. Minden partin, bálon, céges bulin ott voltunk, hogy támogassuk a párunkat, ezért mi is sok időt töltöttünk egymás társaságában. Ő tudta a legújabb trendeket és pletykákat, így sosem unatkoztunk. Aznap is, ahogy meglátott az estélyiruha-szalon előtt, felgyorsította a lépteit, hogy mihamarabb odaérjen hozzám. Ekkor már tudtam, hogy valami pletyka van a dologban.

– Láttad már Silviát? – kérdezte köszönés nélkül, miközben alig bírta visszatartani, hogy kizúduljon belőle az az információáradat, amit egészen a belvárosig magában próbált tartani.

– Nem. Miért?

– Megműttette az orrát! Tuti! Most találkoztam vele, és az a mese a beteg nagynéni ápolásáról biztos, hogy csak kamu volt! Szerintem így akarta leplezni a zúzódásokat a teljes gyógyulásig.

– Biztos vagy ebben?

– Száz százalék! De a hétvégén ők is jönnek a grillezésre, szóval majd te is meglátod.

Előkapta a táskájából a rózsaszín rúzsát, aminek árnyalata tökéletesen passzolt a szőke hajához és a világoskék ruhájához. Mindig is irigyeltem az alakját. Igazi modellalkata volt, amíg engem a génjeim hatására széles csípővel és nagy fenékkel áldott meg az ég. Persze nem panaszkodom, ennek is megvolt az előnye, például, hogy a melleim is nagyobbak voltak, mint az övé. Mármint az igazi mellei, nem az újak.

Az üzletbe lépve az egyik eladó máris ott termett, hogy megkérdezze, miben tud segíteni.

– Ma estére keresünk két hosszú ruhát, földig érőt, lehetőleg mély dekoltázzsal – vette át Linda az irányítást.

– Színben? – kérdezte a fiú.

Férfinek nem mondanám, mivel egyáltalán nem volt férfias. Mindig is gondot okozott, hogy minek is hívjam azokat a hímnemű embereket, akik egyáltalán nem férfiasak, így maradtam mindig a fiúnál.

– Nekem vöröset.

– Én inkább zöldet próbálnék – mondtam. – Méregzöldet.

Az első ruhába bele is szerettem. Könnyed szaténanyaga lágyan hullott a földre, a jobb combomat láttatni hagyta. A vékony pántok kényelmesen tartották a ruhát a vállamon, a nyitott hátrész pedig szépen egészítette ki a portré stílusú dekoltázst. A ruha színe tökéletesen passzolt a bőröm színéhez. Egyre kevesebb időt töltöttem a ruhák kiválasztásával, hiszen úgyis csak egy alkalomra szólnak. A következő partira nem mehetek ugyanebben, a végén még megszólnának. Szerintem sokan dugiban fotókat készítenek a résztvevőkről, hogy nyomon tudják követni, ha valaki ugyanabban a ruhában jelenik meg kétszer.

Nem is szórakoztam sokat a próbafülkében, visszavettem a saját ruháimat, és megmondtam az eladónak, hogy csomagolják be az estélyit. Linda azonban nem volt ilyen egyszerű eset. Az összes vörös színű ruhát felpróbálta, mindegyikben elmondta magáról, hogy milyen kövér, és milyen szörnyen néz ki, aztán így is legalább három ruhakölteménnyel távozott az üzletből. Minden egyes alkalommal. De mosolyogva hallgattam és néztem végig a szenvedését. Ő az egyetlen, akivel el tudtam ütni az időt, legalább addig sem otthon ültem.

A következő állomáson cipőt választottunk a ruhánkhoz, majd beültünk a kozmetikushoz és a fodrászhoz. Linda szája be nem állt, mint mindig, folyamatosan csak az előző napi pletykákat nyomta, amiket Tinától hallott a körmösnél. Nekem is velük kellett volna mennem, de inkább kiültem a medence szélére napozni. A kozmetikus szépen kiszedte a szemöldökömet, majd be is festette, a fodrász pedig nagy loknikat varázsolt a hosszú, sötétbarna hajzuhatagomból. Szinte minden héten megtettük ezt a kört, hogy tartsuk a formánkat. Persze emellett minden héten háromszor jártunk konditerembe. A legfontosabb az volt, hogy mindig a maximumot nyújtsuk, és mindig úgy nézzünk ki, mintha épp egy magazin címlapjáról léptünk volna le. Ez volt a dolgunk.

Délután már csak annyit kellett tennem, hogy kivasaltassam Maríával a ruhámat. Este mindennek tökéletesnek kellett lennie, mert azt akartam, hogy Frank boldog legyen, és büszkén vonuljon mellettem. A vállalat olyan fontos volt számára, mintha a saját gyerekét dédelgette volna. Mindennap tíz órát töltött az irodában, és otthonról is intézkedett, ha szükséges volt. Sokszor órákra bezárkózott a dolgozószobájába, én pedig nem zavartam őt. Ilyenkor békén hagytam, és csendben lefeküdtem aludni.

A sminkemmel kezdtem, mivel a hajamat elég volt csak megigazítanom. Leültem a fésülködőasztalom elé, kinyitottam az ecsetkészletemet, majd felsorakoztattam minden szükséges eszközt: alapozót, korrektort, kontúrpúdereket, szemceruzát, szemtust, és így tovább. Csak az az apró feladat, hogy természetesen szépnek tűnjek, cirka másfél órát igényelt, de a végeredménnyel elégedett voltam. Tudtam, hogy Frank is az lesz. A rúzst a legvégére hagytam, amikor már a ruhát is felvettem, hogy ne kenjek vele mindent össze. Lefújtam az arcomat fixálóval, majd vártam, hogy megszáradjon. Természetesen pont akkor szólalt meg a mobilom.

– Szia, kicsim!

Mindig elmosolyodtam, amikor ilyen kedvesen szólt hozzám.

– Szia! Mikor érsz haza?

– Öhm, nemsokára…

Éreztem a hangján, hogy valami nincs rendben, de nem tulajdonítottam neki különösebb figyelmet. Gondoltam, hogy ismét késni fog valami hülye megbeszélés vagy szerződés, vagy tudom is én mi miatt. Már megszoktam, így ügyet sem vetettem rá.

– Rendben, én már majdnem elkészültem. Csak téged várlak. Kikészítettem neked a szmokingodat.

– Te egy igazi tündér vagy! Pont ezt akartam kérdezni, hogy állsz. Akkor sietek haza, hogy időben el tudjunk indulni. Nem akarok késni, pontosnak kell lennünk.

– Tudom, tudom. Akkor indulj, majd itthon beszélünk! Szeretlek!

– Én is szeretlek!

Ahogy bontotta a vonalat, felvettem a fixálót, és egy újabb adagot fújtam az arcomra, ahol a mobil hozzáért a bőrömhöz. Szerencsére nem kenődött el a festék, akkor kezdhettem volna az egészet elölről.

Frank némi késéssel, de még időben hazaért. Nem akartam felvenni addig a ruhámat, amíg ő el nem készül, hogy ne gyűrődjön össze az anyag, így köntösben vártam a hálóban. Ahogy megérkezett, adott egy puszit.

– Ne haragudj, sok volt a meló – szabadkozott.

– Semmi gond, nem fogunk elkésni.

A gardróbjába lépve levette a zakóját, és ledobta a kis ülőkére a szoba közepén, én pedig leültem az ágy szélére, ahonnan pont beláttam rá.

– Hallottad, hogy Silvia megcsináltatta az orrát? – kérdeztem.

– Nem, nem hallottam. Linda mondta?

– Igen, szerinte a nagynénis duma csak félrevezetés volt.

– Hát, ezt kinézem belőle. De Lindából is, hogy túl élénk a fantáziája.

Ahogy megszabadult a nadrágjától is, leemelte a szmokingot a vállfáról.

– Nem zuhanyozol le? – szóltam közbe.

Mindig letusolt, mielőtt mentünk valahova. Nem szeretett úgy emberek közé menni, hogy az egész napi kosz és izzadság érződött rajta.

– Ó, én csak azt hittem, hogy már nincs rá időnk – magyarázkodott.

– Nem történik semmi, ha két percet késünk.

– Nem, nem késhetünk! – rázta a fejét. – Ma nem!

Tudtam, hogy fontos neki az a bál, de hogy ennyire? Pár percet igazán nem vesz észre senki, ráadásul sosem ér oda senki időre. Arra gondoltam, hogy a többiek előtt oda akar érni, ezért nem firtattam a dolgot. Felálltam az ágyról, hogy kibújhassak a köntösömből. A gyönyörű zöld ruhám olyan sima volt, mint a márvány, még a fényeket is visszaverte. Óvatosan átbújtattam a fejem a pántok között, és eligazítottam magamon, ügyelve a hajamra és a sminkemre. A cipzárt sikerült magamnak felhúznom, így nem kellett Franket megkérnem, hogy segítsen. Belebújtam a cipőmbe is, és a komódhoz léptem. A megjelenésem majdnem tökéletes volt, csak egy dolog hiányzott. Kihúztam a felső fiókot, hogy megkeressem a gyémánt ékszereket, amit aznap este hordani akartam. Az volt a legértékesebb darabja a gyűjteményemnek, és a legszebb. A fülbevalót kivettem a helyéről, és betettem a fülembe, majd a karkötő következett. Már csak a nyaklánc volt hátra, de ahogy felnyitottam a dobozát, nem találtam benne. Különös érzés fogott el, hiszen azt mindig visszatettem a helyére. Arra vigyáztam a legjobban, és mégsem volt ott.

– Drágám! – szóltam be Frank után a gardróbba.

– Igen?

– Nem láttad a gyémánt láncomat? Tudod, amelyiket az eljegyzésünkre vetted.

– Nincs a helyén? Ott kell lennie!

Még egyszer belenyúltam a fiókba, és keresni kezdtem, hátha nem tettem vissza a dobozba, és valahova félrecsúszott, de nem volt sehol. A gyomrom összeugrott idegességemben.

– Nincs itt! – válaszoltam ingerülten.

– Hé, nyugi! – lépett ki Frank a hálóba. – Biztosan meg lesz, ne aggódj! Nem vitted el kitisztíttatni?

– Mindig mindent egyszerre viszek! Itt kéne lennie, de eltűnt!

A könnyeim fel akartak törni, de tudtam, hogy ha ez megtörténik, akkor annyi a sminkemnek, és kezdhetem az egészet elölről.

– Nyugodj meg! – Frank közelebb lépett hozzám, és átkarolt. – Nem lesz semmi gond, most ne idegeskedj! Megkérdezem Maríát, hátha tud róla valamit, de most ne aggódj emiatt! Vegyél fel egy másikat, és holnap kiderítjük, hogy mi történt vele, rendben?

Ahogy rám nézett, azzal a félmosollyal a száján, egyből megnyugodtam. Nem tűnhetett csak úgy el az a nyaklánc, nyomtalanul. Biztosan volt rá értelmes magyarázat, és tudtam, hogy előbb vagy utóbb elő fog kerülni. Már nyugodtabban bólogattam, mire Frank adott egy puszit a homlokomra.

– Na, gyere, indulnunk kell!

Vártam, hogy majd megszid azért, hogy hazaküldtem a személyzetet, de nem tette. Biztos voltam benne, hogy tudja, milyen ideges vagyok a nyaklánc miatt, és nem akart vitát. Én pedig szörnyen hálás voltam neki ezért.

A Chevyvel mentünk, mivel az volt a legújabb szerzemény. Én nem értettem az autókhoz, de bárkinek megemlítettük, hogy vettünk egy Chevyt, mindenki hüledezve hallgatta. Kérdéseket tettek fel a motorról, meg a lóerőkről, de én ilyenkor nem is figyeltem. Nem is érdekeltek ezek a dolgok. A város felé száguldottunk, amikor Frank nagyot sóhajtott.

– Basszus!

– Mi az? – néztem rá ijedten.

– Elfelejtettem tankolni. Meg kell állnunk a következő benzinkútnál.

– Van egy innen nem messze, úgy két mérföldnyire.

– Igen, tudom is, hogy melyik! Ígérem, gyors leszek!

Szörnyen ideges volt. Mindig feszülten ülte végig az utat, amíg az ilyen nagyszabású estélyekre tartottunk, és most még a benzin is fogyóban volt. Megértettem, hogy miért borult ki, miért verte le a veríték, és miért veszi kétszer olyan gyorsan a levegőt. Ideges volt, mert késéssel érünk oda, és már mindenki ott lesz előttünk.

Végre megpillantottuk a benzinkút fényeit. Estefelé már nem nagyon jártak errefelé az emberek, így rajtunk kívül csak egy másik autó állt a kutaknál. Ahogy Frank leállította a motort, rögtön ki is pattant, de miután megállt a kocsi mellett, lehajolt, és benézett az autóba, egyenesen rám.

– Megtennéd, hogy veszel nekem egy vizet? Szörnyen kiszáradt a szám.

Először azt hittem, nem jól hallok. Teljes harci díszben voltam, és azt akarta, hogy menjek be egy koszos benzinkútra, amikor a ruhám annyit ért, mint az egész kút, az éppen tankoló kocsival együtt. De persze nem szóltam egy szót sem. Ennyit igazán megtehettem neki.

– Máris hozom! – mosolyodtam el.

Ahogy kiszálltam a kocsiból, megcsapott a hűvös szél. A nap már lement, nem melegítette a levegőt, de még mindig kellemes volt a hőmérséklet. A kistáskámat szorongatva beléptem az épületbe. Rajtam kívül csak a pénztáros volt bent. Köszöntem neki, majd egyenesen a hűtők felé indultam. Eviant természetesen nem árultak, így végignéztem az összes palackozott vizet, hogy melyiket vegyem meg. Kiválasztottam egy szimpatikusat, ráadásul az volt a legdrágább, és elindultam a kassza felé, amikor egy puffanást hallottam. Reflexszerűen a kocsi felé kaptam a fejem, és megtorpantam. A Chevy mellett állt Frank, valamint három nagydarab, fekete ruhás férfi. Az egyikük közelebb lépett Frankhez, és megragadta a szmokingja nyakát, majd behúzott neki egyet. A gyomrom hirtelen összeugrott, moccanni se bírtam. Egy halk sikoly hagyta el a számat, de az se volt tudatos. A vizespalack kiesett a kezemből. Elindultam a kijárat felé, olyan gyorsan szedtem a lábam, ahogy csak tudtam. Felrántottam az ajtót, de abban a pillanatban megláttam, hogy a férfi újabb ütést mér Frankre, ezúttal a gyomrába. A térdeim kezdtek összerogyni. Fogalmam sem volt, hogy mit csináljak, egyedül nem szállhattam velük szembe.

Egy másik férfi a háromból megfordult, és pásztázni kezdte a környéket. A tekintetünk találkozott. Teljesen lemerevedtem. Moccanni se bírtam, nem kaptam levegőt, de ahogy megláttam, hogy a pasi felém indul, visszarohantam a benzinkút épületébe. A szemem sarkából még láttam, ahogy Frank kihasználja, hogy a férfiak nem rá figyelnek, és elkezdett rohanni az ellenkező irányba.

– Hívja a rendőrséget! – kiáltottam a kasszásnak, de a srác már rég elbújt a pult mögött.

Nem tudtam, mit csinálhatnék, ezért elkezdtem rángatni az üzlet végében található ajtókat. El kellett bújnom, nem maradhattam szem előtt. A második ki is nyílt, beléptem a kis raktárhelyiségbe, és magamra zártam az ajtót. Az zakatolt az agyamban, hogy el kell tűnnöm a helyről minél gyorsabban, hogy segítséget hívhassak. Meg kell mentenem Franket. A szoba hátsó felében megláttam egy kis ablakot. Pici volt, de ha kiakasztom a rudakat, amikkel ki volt támasztva, rögtön elég nagy lesz ahhoz, hogy kijuthassak rajta. Kiléptem a cipőmből, és egy kartondobozt tettem a fal mellé, hogy fellépőnek használjam. Az ablakra támaszkodva próbáltam felhúzni magam, amikor hirtelen valaki elkapta a lábamat. Ekkor már nem halkan sikítottam fel, hanem teli torokból. Éreztem a kezet a bokámon, majd a combomon és a derekamon, végül hátulról teljesen lefogott, és másik kezével betapasztotta a számat. Kapálóztam, de eredménytelenül. Egyszerre sírtam, és próbáltam segítségért kiáltani, de nem ment. A tüdőmből kipréselődött az összes levegő, egyre gyengébbnek éreztem magam, majd éreztem, hogy lefogják hátulról a kezemet, ragasztószalagot tapasztanak a számra, végül egy zsákot húztak a fejemre, amitől megszűnt körülöttem minden. Onnantól kezdve nem éreztem semmit, magával rántott a sötétség, én pedig megadtam magam neki. Tudtam, hogy nem menekülhetek.

A fogoly

A dohszagból ítélve tudtam, hogy valami mocskos helyre kerültem. Bár az érzékelésem a minimumra csökkent a rettegés miatt, igyekeztem nem elájulni. Tudni akartam, hogy mi történik körülöttem. Féltem, hogy ha elvesztem az eszméletemet, már soha többé nem térek magamhoz. Titokban azonban reménykedtem, hogy gyorsan túlesek rajta, ha oda kerül a sor.

A kezeimet összekötötték elöl, a fejemet még mindig az a bűzölgő zsák takarta, amit ráhúztak. Nem én voltam az első, és valószínűleg nem is az utolsó, akinél használták. Profikkal volt dolgom. Még csak nem is székre ültettek, csak ledobtak a hideg kőre, ami felsértette a térdemet és a könyökömet. Kiabálni akartam, ordítani, de nem jött ki hang a torkomon, még a könnyeim is némán hullottak a földre. Valaki megragadott a vállamnál fogva, és felültetett, hátamat a kőfalnak támasztva. A félelemtől és a hidegtől is reszkettem, nem tudtam eldönteni, melyik volt rám nagyobb hatással.

– Szedd le róla azt a szart! – hallottam egy férfi hangját tőlem jobbra.

Ekkor valaki ismét megragadta a vállaimat, majd megfogta a zsák szélét, és lehúzta a fejemről, néhány hajszálat magával rántva. Halkan felnyögtem a fájdalomtól. A szemeimet csak lassan mertem kinyitni, nem tudtam, mi vár rám. A feltételezésem azonban helytálló volt. Egy koszos, hideg, dohos helyiségbe kerültem, aminek még ablaka se volt. Mintha csak egy cellában lettem volna. Két nagydarab férfi állt előttem, sötét ruhában. Egyáltalán nem nyújtottak biztató látványt, sőt, a tekintetüktől szinte megfagytam. Végignéztek rajtam, a kilógó combomon, a dekoltázsomon, ami még mélyebb lett attól, hogy a jobb vállamról lecsúszott a pánt, és tudtam, hogy fejben már el is tervezték, hogy mit tennének velem. Nem akartam velük foglalkozni, inkább alaposan megnéztem magamnak a szobát. Franket nem láttam sehol, amitől elfogott a pánik. Nagyon reméltem, hogy nem bántották. Azt nem éltem volna túl.

Az a férfi, amelyik leszedte rólam a zsákot, közelebb hajolt hozzám.

– Te leszel a desszert, remélem, tudod! – vicsorgott rám.

Ekkor már nem tudtam visszatartani a kiáltásokat. Hiába ragasztották le a számat, résnyire ki tudtam nyitni, majd teli torokból sikítani kezdtem, és kapálóztam. A mamlasz tekintete megváltozott, már egyáltalán nem tűnt vidámnak.

– Fogd be a pofádat! Innen úgyse menekülsz!

Én persze nem hallgattam rá, folytattam a próbálkozást a kiszabadulásra, mire meglendítette a kezét, és úgy felpofozott, hogy az egész fejem beleremegett. Zsibbadni kezdett az arcom, a számban pedig vér íze keveredett a nyállal. Ez nemhogy eltántorított volna az ellenkezéstől, de a félelemtől még jobban zokogni kezdtem. Most már hangosan, keservesen, úgy, hogy az egész testem rángatózott tőle.

– Azt mondtam… – lendítette ismét a karját a férfi.

Felkészültem a következő ütésre, de a keze megállt a levegőben, amikor kinyílt a velem szemben álló ajtó.

– Rick! – szólalt meg egy harmadik férfi, ahogy belépett a szobába.

Mivel bent kevés volt a fény, így csak egy alakot láttam közeledni. Ő sem volt sokkal kisebb a többinél, a megjelenése tiszteletet parancsolt. Mindkét férfi, akik eddig őriztek, kihúzta magát, ahogy meglátták.

– De főnök, azt gondoltam, hogy… – magyarázkodott a melák.

– Látod, ez a baj! Ne gondolkodj, nem megy ez neked! Mégis, hogyan vegyük hasznát, ha szétvered?

Erre a mamlasz már nem nagyon tudott mit mondani, szerintem nem is mert volna tovább beszélni.

– És kapcsolja már fel valaki azt a kurva lámpát, nem látok szart se! – folytatta a férfi.

A szoba közepén lógott a plafonról egy kábel, azon pedig egy villanykörte. Nem sok fényt adott, de elég volt ahhoz, hogy tisztán lehessen látni. Azt már sikerült kivennem a beszélgetésből, hogy a főnökük jött be utoljára, de az ő arca sem volt ismerős. A vonásai kemények voltak, a borostája pedig még zordabbá tette a kinézetét. A magassága és a széles vállai pedig csak hozzátettek ehhez. Nem tűnt veszélyesebbnek a többinél, de mégis tőle féltem a legjobban. Tudtam, hogy ő tényleg bármit megtehet velem, senki nem kéri rajta számon. Egészen közel lépett hozzám, amitől még jobban összehúztam magam. Fogalmam se volt, hogy mit akarhat tőlem, de a helyzetemből adódóan gondoltam, hogy semmi jót. Leguggolt elém, és egyenesen a szemembe nézett. A sötét tekintete a bensőmig hatolt.

– Egyetlen egyszerű kérdést fogok csak feltenni, és nagyon ajánlom, hogy kielégítő választ adj rá, a saját érdekedben is, különben odaadlak Ricknek, és hidd el, ő nem lesz ilyen kedves hozzád.

Nyugodtan, higgadtan szólt hozzám, mégis összeugrott tőle a gyomrom. Olyan sötéten és kegyetlenül nézett rám, hogy tudtam, nem érdemes szórakozni vele. Bólogattam, hogy megértettem.

– Le fogom venni a szádról a tapaszt, de ha csak egy halk kis vonyítást is meghallok, akkor ismét az előző eshetőség lép fel. Megértetted?

Ismét bólogattam. Minden erőmmel azon voltam, hogy ne törjön ki belőlem a zokogás. A férfi megragadta az államat, majd egy gyors mozdulattal lerántotta a ragasztószalagot a számról. A felszakadt ajkam még jobban lüktetett, mire a könnyeim ismét megindultak, azonban nem adtam ki egy hangot se.

– Most pedig – sóhajtotta a férfi –, áruld el nekem szépen, hogy hol van az a patkány!

A szemeibe néztem. Igyekeztem összeszedni a gondolataimat, hátha így megértem, hogy kit is keres, és miért, de nem jutott eszembe semmi. A sírástól eltorzult arccal nyitottam ki vérző számat.

– Nem tudom, hogy miről beszél – nyögtem ki halkan.

A tekintete még sötétebbé vált. Gondterhelten sóhajtott egyet, miközben a fejét csóválta.

– Azt hittem, hogy megegyeztünk. Szeretnéd, ha visszajönne Rick?

– Nem! – ráztam a fejem kétségbeesve. – Nem, kérem, ne! Kérem! Tényleg nem tudom, hogy miről van szó! Miért vagyok itt? Miért hoztak ide? Hol vagyok?

A férfi a jobb kezével határozottan megragadta az állkapcsomat, úgy, hogy a szám teljesen összenyomódott.

– Itt csak én kérdezek! – sziszegte.

Ekkorra már nem voltam ura önmagamnak. Muszáj volt tudnom, hogy mi történik körülöttem.

– Miért vagyok itt? – folytattam. – Hol van Frank?

– Mi is éppen ezt szeretnénk tudni! – bólintott a férfi. – Együtt terveltétek ezt ki, nem igaz? Azt hitte, hogy majd megesik rajtad a szívem. Hát most rábaszott! És te is rábasztál, tündérkém, ugyanis nem mész innen sehova addig, amíg meg nem mondod, hogy hol van az a seggfej vőlegényed!

– De nem tudom! – tört ki belőlem ismét a zokogás.

Sosem hallottam még ezekről az emberekről. Ezernyi kérdés cikázott a fejemben: Frank vajon honnan ismerhette őket? Miért keresik ennyire? Miért hiszik azt, hogy összebeszéltünk? Mit csinálhatott? És most hol lehet?

Az előttem guggoló férfi egyre türelmetlenebb lett. Szaporábban vette a levegőt, miközben hunyorítva nézte az arcomat. Talán azt próbálta kitalálni, hogy hazudok-e. Bárcsak így lett volna…

Kezdett leesni, hogy valami szörnyű dolog történhetett. Reménykedtem benne, hogy csak egy félreértésről van szó, de mivel Franket keresték, így teljesen biztos voltam benne, hogy valamibe belekeverték. Ezek a férfiak nem úgy néztek ki, mint akikkel üzletelt. Egyik se viselt öltönyt, nem tűntek bizalomgerjesztőnek, és az illemet is csak hallomásból ismerték. Fogalmam se volt, hogy miért tartottak fogva, és miért keresték a vőlegényemet, aki egy jó családból származó, becsületes üzletember.

– Azt akarod mondani, hogy nem tudsz semmit arról, hogy mit művelt a drága vőlegényed? – kérdezte a férfi nagyot sóhajtva.

Nem mertem kinyitni a számat, hogy válaszoljak, mert féltem, hogy akkor ismét hangos zokogásban török ki, ezért csak bólogattam, az állkapcsomat összeszorítva. Rég elhagytam az imákat, de ekkor mégis úgy éreztem, hogy eljött az ideje, hogy felelevenítsek párat. Magamban imádkoztam, hogy ez az egész legyen csak egy rossz álom, térjek magamhoz, vagy lépjen be valaki az ajtón, hogy csak át akartak verni. De egyik sem történt meg, helyette a férfi felállt előlem, és idegesen fel-alá kezdett sétálni a szobában. Bele se mertem gondolni, hogy mit művel velem, ha nem tudok neki segíteni, de Franket semmiféleképpen nem adhattam fel. Bár én sem tudtam, hogy merre lehet, így nem is tudtam volna megmondani.

– Kérem… – szaladt ki ismét a számon.

– Te nem kérhetsz semmit! – üvöltött rám a fogvatartóm. – Nem vagy abban a helyzetben!

Igen, ezzel tisztában voltam, de meg kellett próbálnom. Követtem a tekintetemmel a mozgását, így jobban biztonságban éreztem magam. Láttam, hogy távolodik tőlem. Ez jelenthette azt is, hogy békén hagy, és azt is, hogy átad annak a nagydarab baromnak. Megállt nekem háttal, és hátrasimította félhosszú, barna haját. Attól azért kicsit megkönnyebbültem, hogy ő sem tudta, mit tegyen.

– Van valaki a házatokban? – szólalt meg még mindig háttal állva.

– Nincs senki. A személyzetnek kimenője van.

– Rendben. Akkor ott kezdjük a keresést. – Megfordult, így újra a szemembe nézett. – Gondolom, van riasztó.

– Van – bólogattam. – Ujjlenyomat-azonosítós.

Erre nagyot fújtatva felém lépett, és előhúzott a zsebéből egy bicskát.

– Ne! – kiáltottam fel. – Nem lehetne, hogy én is menjek?

Megtorpant, majd miután hosszasan a szemembe nézett, visszacsúsztatta a kést a helyére.

– Végül is – vonta meg a vállát. – Ez is egy megoldás. Rick, a zsákot!

– Ne! Csak a zsákot ne!

De már késő volt. A melák már ragasztotta is le a számat, majd újra ráhúzta a fejemre azt a vértől, köpettől, és egyéb testnedvektől bűzlő vásznat.