Nemere István

Csapás az űrből

Kiadó: Adamo Books Kft.

5540 Szarvas, Gyóni Géza utca 11.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: Pavuk Péter

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-135-7

MOBI ISBN 978-963-453-136-4

Az előző kiadások (2000, 2006) Borzalom címmel jelentek meg.

Írta: Nemere István

Borítót készítette: Ádám Ágnes

Tördelte: Markó Richárd

Korrektor: Alapi Judit

© Nemere István, 2000

Salbris

– Beérkezett már? – kérdezte Salbris.

A férfi egy magas üvegfalnál állt, árnyak és fények változtak körülötte. Ez valamiféle népszórakoztató díszítőelem volt, amit az űrrepülőtér tervezői találtak ki. Aki feljött a harmadik szintre – innen kiláthatott a végtelennek tetsző betonmezőre – azt ilyen meleg vagy hideg fénycsóvákkal ölelték körül. A látogató persze valójában semmit sem érzett.

Salbris úr sem vetett ügyet minderre. Őt csak az érdekelte, megjött-e a szállítmánya? Végre a hangszórókból egy kéjesnek tűnő női hang a nevét suttogta hangosan. Mintha már a S-A-L-B-R-I-S hangok kiejtése is mérhetetlen gyönyört okozna számára. Az ilyesmit valószínűleg külön oktatják nekik, futott át a férfi fején, miközben lefelé vitte a mozgólépcső. Türelmetlenségében még itt is futott egyet-egyet a közömbös, szürke fémlépcsőkön.

Így aztán hamar odaért a keresett irodába. Egy kínai-külsejű kisebb nő ült a pult mögött, előtte az elmaradhatatlan számítógéppel.

– Salbris a nevem, az előbb már a hangosbemondóval kerestek.
Itt a szállítólevél másod- és harmadpéldánya. A Centaur kisbolygóról érkező kőzetszállítmány fele az enyém. Jó befektetés volt – dörzsölte a kezét. A kínai – vagy nem kínai? Vietnami? Maláj? – nő átvette a papírjait, ütögette kicsit a billentyűket. Aztán valahová telefonált, majd egy élénksárga papírt adott Salbrisnak. Hozzá egy mágneslapot:

– Ezzel jut be a C-9-es osztályra. Az alagsorban van. Kijövet a kapuőrző automata elnyeli a mágneslapot, mert az csak egyszeri használatra alkalmas – figyelmeztette a nő. Mindez már nem igazán érdekelte a férfit. Szinte látta maga előtt a világhálós hirdetőlapját, és majd kicsordult a nyála. Remek ajánlatokat tehet, és dőlni fognak az ügyfelek. Azok az ostoba gyűjtők mindenért képesek pénzt adni. Nem győzte dicsérni az eszét, amiért pár évvel ezelőtt átnyergelt erre az üzletágra. Százszor jobban hoz a konyhára, mint a luxus fürdőszoba-felszerelések…!

Részletes listákat készítek, ígérte önmagának. Új oldalakat bérelek a hálón, és tridim-fotókkal is ellátom a listákat. A háromdimenziós képek most nagyon mennek, szinte odaszívják a vevőket. Minden kőhöz kitalálok valamilyen történetet. És menni fog a dolog!

Húsz perccel később már a kocsijába rakodták be a ládákat. Mindegyiket kinyittatta és követelte az összes lehetséges bizonyítványt. Az űrszakértő, aki a megrendelés teljesítését ellenőrizte, egyszer csak rászólt:

– Minek nyüzsög annyira? Ha tudná, mi történt odakünn, nem lenne ilyen vidám.

– Miért, mi történt?

– Belehalt az a szerencsétlen pasas.

– Milyen pasas?

– Hát az a Pokrowski nevű űrhajós, aki a Centauron járt. Lengyel volt vagy orosz? Esetleg ukrán, de akkor nem így írnák a nevét – vakarta meg a fejét.

– Hiszen hazahozta az árut! – csodálkozott Salbris és a ládákra intett. Az utolsó előttit nyitották ki éppen, kívánságára. Mindegyiket külön papíron vette át. Ez sem volt véletlen. Ezeket az űrvámpapírokat is beszkenneli majd a világhálós reklámlapjaira. Hadd lássa minden ügyfél, hogy igazi, eredeti kövekkel dolgozik. Tavaly is lebuktak néhányan, akik az Antarktiszról hoztak „marsi köveket”, no, volt is belőle nagy botrány. Ehhez foghatót Salbris nem kívánt magának. Igen rossz hatással lenne az üzletmenetre, és azt semmiképpen sem kockáztatta volna. Amúgy sem volt az a nagyon kockáztatós típus.

– Hazahozta, hazahozta… Inkább azt mondanám, az áru hozta haza őt.

– Vagyis holtan érkezett?

– Igen, a holdi bázison fogták a rádiójeleket. Mire eléje mentek egy mentőhajóval, a pasas napok óta halott volt. Állítólag a szíve mondta fel a szolgálatot.

– Egy űrhajósnak…? Furcsa. Hány éves volt, százhúsz? – Salbris tréfálni próbált, de rögtön felfogta, nem most és nem itt kellett volna ezt elsütnie. A raktáros szigorúan nézett rá. És egy kis undorral. Mint egy rusnya állatra, amikor az ember elcsodálkozik: „jé, hát ilyen förtelem is létezik a földön…?”

– Fiatal volt és egészséges. Mégis megállt a szíve.

Salbris agya villámgyorsan dolgozott. Az egészből csak annyi hatolt el hozzá, hogy íme, ez egy újabb reklámlehetőség. Ha úgy hirdeti, hogy a rakományt „egy halott űrhajós hozta el a kozmoszból”, mindjárt megborzonganak néhányan. Szeretik az ilyesmit.
A huszonegyedik századnak is kellenek a mítoszok, gondolta felvillanyozva.

Egy órával később már a sztrádán robogott. Háta mögött ott volt az egész rakomány. Amikor a házához érkezett, először persze a raktárba ment. Előhozta a sötét sarokból a robotgépet. Néhány mozdulattal beprogramozta, mit csináljon, aztán felment a lakásba. Mióta a felesége elhagyta, elég nagy rendetlenség volt itt.

Megivott egy kávét, bár kedvet kapott valami erősebbre is. De első a munka – mondta magának hangosan. Akár egy félig igaz jelszót. Aztán ismét lement. A robot addigra kiürítette a kocsi rakterét. A kis ládák példás rendben sorakoztak a raktár közepén, a kijelölt négyzeten. A robot miatt kellett sárga vonalakat felfestetnie és négyzetekre osztania az egész rakteret. Minden négyzetnek külön száma volt. No, mindegy, ha rend kell, legyen rend – mondta a férfi és leült, hogy kinyissa az első ládát.

Erő nyugalomban.

Energia mozgásban.

Az alsóbbrendűek nem értik és nem tapasztalják Sem az erőt, sem az energiát. Mintha egy fal külső oldalán mozognának és sejtelmük sincs, hogy a belső oldalon mi minden történik. Hogy a belső oldal az erő hazája, az energia cselekvő tere.

Azt sem tudhatják, hogy a belső bármikor külsővé is lehet. Csak akarat kérdése, mert az energia mindig és mindenhol megvan hozzá. Adva van a tér bármelyik, tetszőleges pontján.

Ha ilyen döntés születik valahol, csak egy röpke akarat, és minden megvalósulhat.

Salbris

Salbris nyugtalanul aludt azon az éjszakán.

Azt a fura alakú követ látta, többször is. De mintha egyszerre két példányban létezett volna nemcsak ő, hanem az agya is. Kétféle módon érzékelte a dolgot. Látta önmagát is, aztán érezte magát az egyik tudatával, amely sekélyes volt, felszínes. Színtelen. Majd valamivel később a másik tudata ráhangolódott erre az elsőre, ám a férfi már kezdettől érezte, hogy az a sekélyes nem az igazi. Az igazi biztosan ez a második volt, mély, mint a kút, és töprengő. Maga sem fogta fel, miről töpreng ez a másik tudata. De biztosan igen fontos dolog lehetett.

Aztán megint látta a követ, amit már előző este a raktárban is megcsodált. És persze ott is hagyott.

Így amikor reggel felébredt, nem sok emléke volt az éjszakáról.
Csak valami mérhetetlen töprengésre emlékezett. És arra, hogy talán fontos dolog esett meg vele. De hogy az mi volt, sehogyan sem jutott eszébe.

Viszont aránylag korán felkelt. A nagy ház hallgatott, amikor a férfi lassan leballagott a raktárba. Jött, hogy ismét megcsodálja kincseit. Hogy örüljön.

Az egyik asztalon… Igen, éppen odasütött a felkelő nap. Az alagsor ablaksora a kert szintjének magasságában volt, de most a még vöröslő napfény éppen beesett. És az a különös kő, amit tegnap este az asztalon hagyott… Olyan, mint egy ember feje. Egy férfi feje.

Megesküdött volna rá, hogy valamiféle élő emberhez hasonlít. Akit ő is ismert. Ám amikor bizonytalan léptekkel közelebb ment, a kő már nem hasonlított archoz. Egyáltalán, csak egy kő volt.

Annak látszott.

És Salbris nem emlékezett már, milyen ismerős volt az az arc. Hogy kié…? Megrázta a fejét. Kezébe vette a követ. Belül… mintha mozgott volna valami. Vagy a talpa alatt mozdult meg a talaj…? Akkor hallotta a zúgást is. Na, ja, mióta a háza alatt vezették el azt az átkozott metrót, soha nincs igazi nyugalom. Még jó, hogy odafönt nem érzi, csak itt az alagsorban.

A férfi kezébe tartotta a követ. Kockás inget viselt, kopaszodott, negyven jól elmúlott, gyomorbajos ráncok ültek orra két oldalán. Most semmire sem gondolt. Nem tudta, miért lett olyan üres a feje. Lassan visszatette és sorban megvizsgálta a többit. Semmit sem érzett. Most talán a metró sem járt, mert a talpa alatt nem reszketett a betonpadló.

Így telt el a délelőttje. Aztán fotókat készített és fogalmazta a hirdetést. Természetesen nem csak a Világhálóra teszi fel, hanem más, kisebb hatósugarú hálókra is. Például az Euronetre okvetlenül. No, és nem hagyhatja ki az amerikai hálót, meg a japánokat. Azoknak külön rendszerük van, de megéri, mert ott is ok a gyűjtő. A Nipponet legalább öt-hatezer potenciális ügyfelet jelent. Mire ezzel végez, már be is ülhet a gép elé, hiszen sorban jönnek majd az érdeklődő e-mailek. És talán már a vásárlási szándékot is jelzik majd. Euróban írja ki az árakat, mint eddig is. Persze az igazán jobb darabokhoz először nem ír árat. Ezt is csinálják a kollégák, ő is megtette már. „Ár: megállapítás alatt”… Tudják a szakmában, hogy ez mit jelent. Afféle nem legális, ki sem hirdetett licitálás alakulhat ki. Majd a vevők „javasolnak” árakat! És persze az nyer, akinek vastagabb a tárcája.

Az a „kőfej” talán jól elkel majd. Éppen nekiállt megfogalmazni a halott űrhajósról szóló hátborzongató történetet – nem volt gyakorlata az írásban, hát igen lassan jutott előre -, amikor valami azt mondta neki, fusson vissza és nézze meg a fejet. Engedelmeskedett.

Lement a lépcsőn és döbbenten vette észre, hogy a fej nincs a masszív asztalon. Kétségbeesetten szaladt körbe az ablakok és a bejárati ajtó mellett – minden érintetlen volt. A biztonsági berendezés nem jelzett hibát, sem behatolási kísérletet. Végre az asztaltól vagy hat méterre, a padlón találta meg a fejet. Salbris gyanakodva méregette a szállító- és rakodórobotot. De az „kihűlve” állt a helyén, az időmérő mutatta, hogy tegnap óta egyetlen métert sem tett.

Salbris a fejét csóválta. Felemelte a szobrot és visszatette az asztalra. Gyanakodva pislogott rá, miközben óvatosan kihátrált a teremből.

Nguyen Tran

A piramisok innen nézve majdnem pontosan egy sorban sorakoztak. Trant meglepte, hogy egy ferde sziklalapon állnak, a talaj is lejt. Ezt valahogy eddig a fotókon vagy a filmeken nem tapasztalta. Életében első ízben járt Kairóban és már napok óta kihasználta az ittlét minden percét. Már másodszor járt asszisztensnőjével és titkárával Gizában. Látta, hogy a városszéli villamosok alig pár száz méterrel a piramisoktól haladnak el. Világosan látszott, hogy a hatóság hogyan próbálja fenntartani a piramisok magányosságát a területet elözönlő szegények viskóival szemben. Most is álltak ott rendőrök, fehér sisakjuk megcsillant a délutáni napfényben.

– Hívjam a kocsit, uram? – kérdezte a titkár, egy fiatal amerikai. Keveset tudott a világról, mint az amerikaiak általában. De nem is érdekelte.

– Öt perc múlva – felelte Tran. Kényelmesen elterpeszkedett. A sátorlap kellemes árnyékot vetett, mégis meleg volt. A hűsítő jólesően szaladt le a torkán. Nem, nem iszik alkoholt. Nem kell.

A titkárnő európai volt – szlovák vagy magyar, vagy román, ezeket Tran sohasem tudta megkülönböztetni, de nem is törekedett rá –, kistermetű, szőkés fiatal nő. Nem volt köztük semmi, az emberek néha erre gondoltak, ha megjelentek ők ketten vagy hárman együtt. Tran világosan látta a szemükben, de ez sem érdekelte. Mióta így meggazdagodott; igazából már csak a gyűjteményével foglalkozott. Az üzletek maguktól is termelik a pénzt, arra sem kell gondolnia.

– Értesítettek a szállodából, hogy megjöttek a kért anyagok – jelentette a lány.

A Centaur kisbolygóról…? Remek. Akkor majd otthon választok – és Tran nagyon élvezte; hogy csakugyan nincs más dolga. Hogy csak azzal Foglalkozhat, ami igazán érdekli. Ez az igazi élet, nem? – gondolta még, és kegyesen intett a titkárnak: hívhatja a kocsit, visszamennek a szállodába.

Arges

Az öreg kínosan köhögött.

A felesége megszokta már, hát fel sem vette a dolgot. De a látogatót szemmel láthatóan zavarta ez az elnyúló, halálosnak tetsző kehes hang. Különösen a végén, amikor Arges még rá is duplázott, és úgy iázott, mint egy szamár. Vagy öszvér.

– De uram… elnézést… ha ön beteg, el is mehetek… – hebegte zavartan. Sápadt fiatalember volt, egyike azoknak a névteleneknek, akiknek Arges már az arcát sem szokta megjegyezni, nemhogy a nevét. Minek már arra a kis időre, ami még hátravan? – vihogott néha cinkosan a feleségével. Az megérti őt és nem kap a szívéhez, ha a kilencvenkét éves férfi a halálra célozgat. Hiszen már az is tiszta nyereség, hogy eddig kihúzta – tudta jól.

– Nem, nem…! Khumm, khüüümmm… Már jól vagyok. Viszonylag… És egy ideig. Nos, fiatalember, mit tud ajánlani?

– Uram, ezek egyszerűen visszautasíthatatlan ajánlatok. Három kereskedőt találtam, akik hajlandók megvenni a gyűjteménye egy-egy részét. Szerencsére eléggé komplementárisan.

– Az mit jelent? – kérdezte az öreg szemtelenül. Mintha nem tudná.

– Kiegészítő módon, vagyis ami nem kell az egyiknek, az kell a másodiknak, és ami azt sem érdekli, arra vevő lenne a harmadik. Majdnem.

– Hogy érti a „majdnemet”? – csapott le az öreg. A szeme megvillant, fenyegetően. A fiatalember kicsit elámult ennyi energia láttán. Az előbb még haldoklott, futott át a fején. És Arges mindezt jól látta a fiú arcán. No, nem volt egy pókerarc, annyi bizonyos.

– Hát… vagy tíz-tizenöt százalék senkinek sem kell. Az bizony megmarad majd.

– És mit csináljak vele? Vigyem a sírba? – vigyorgott az öreg: de kínosan. És provokálva. – Maga szerint készítsek új végrendeletet, hogy ami kövem megmaradt a gyűjteményből, azt tegyék a koporsómba…? Mit sem ér az egész ötlet, hisz úgyis elégettetem magamat – jutott eszébe, és ez most csakugyan bosszantotta.

– Nos, uram, ön is tudja, hogy maradéktalanul nem lehet eladni ilyen nagy gyűjteményt. Talán annyit megígérhetek, hogy majd ügynökösködöm a fennmaradó résszel. Hat hónap… esetleg egy év alatt megszabadulhat tőle.

– Nincs annyi időm! – vetette oda Arges udvariatlanul. Aztán mosolygott: – És mennyit adnának ezek az urak?

Az összeg hallatán ismét elfogta a köhögés. Bár ez inkább nevetés volt, görcsös, fájdalmas. A felesége felnézett a másik fotelból, ahol eddig szinte láthatatlanul – de mindenesetre mozdulatlanul – üldögélt. Talán készen arra, hogy valami orvossággal közbelépjen, ha Arges netán nem hagyná abba a köhögést:

Kedves uram, a férjem legalább ötször ennyit fektetett a gyűjteményébe.

– De az akkor volt – makacskodott az ügynök, mint aki előre készült erre az érvre. – A kezdeti időkben nehéz volt űrkőzetekhez jutni, hát magasak voltak az árak. Manapság már minden hónapban hoznak valahonnan vagy az automata szondák, vagy az űrhajósok. Tetszik emlékezni, 1969 után mennyibe került egy gramm Hold-kőzet…? Nem is pénzért adták, hanem csak az akadémiák kaptak belőle kutatási céllal. Féltékenyen őrizték azt a pár grammot… ma meg mázsaszámra hordják le, már minden vidéki egyetemnek van belőle több kiló. Maholnap ezeken gyakorolnak a geoló… akarom mondani szelenológusok és más efféle űrkutató népség.

– Maga nem is élt még 1969-ben – vetette ellene az asszony. Arges élvezettel figyelte a vitát, de behunyt szemmel ült, mint aki egyenesen haldoklik.

– Persze, hogy nem, asszonyom. Én csak 1985-ben születtem, de mesélték a régiek, mi volt akkor az ősidőkben.

Arges váratlanul felnevetett és visszatért az „életbe”:

– No, igaza van, maga lókötő. Rendben van. Elhiszem, hogy ma nem lehet többet kicsiholni senkiből ezekért a kövekért. De mivel sajnálom őket, van egy feltételem.

– Parancsoljon – mondta nem túl lelkesen a fiatalember. Talán a tíz százalékából akar lealkudni ez a kellemetlen öreg? Aki már úgyis dögrováson van, minden jel arra mutat.

– A jövő héten jöjjenek. Ma kedd van, még pár napig élvezni akarom a köveimet. Ha tudná, milyen nehézségek árán gyűjtöttem őket össze… Jövő hétfőn várom magukat. De délelőtt jöjjenek! – emelte fel figyelmeztető mutatóujját, aztán vigyorogva hozzátette: – Mert lehet, délután már nem is leszek az élők sorában.

A fiatalember gyorsan elment. A felesége pedig rá sem nézve, halkan jegyezte meg:

– Ron, ez nem is olyan vicces.

Salbris

Az üzlet jól beindult. Nem volt rossz ötlet azzal a Centaur nevű kisbolygóval, állapította meg a férfi. Nagyon remekül érezte volna magát három nappal később, amikor már szinte óránként eladott egy-egy követ. És az emberek szó nélkül fizették a magas árakat. A különleges kőre pedig alkudtak, mind feljebb csavarva az árát. Ez kellemes izgalmat okozott neki. Csak a magány esett rosszul. De mindennek ára van, mondogatta a férfi. Nincs családom, nincs asszonyom, nincs még egy ágytársam sem. Van viszont jó kis szakmám, üzletem, jólétem. Nem lehet minden együtt.

Az „ár megállapítás alatt” fogás ismét bejött. Egyre-másra jöttek az ajánlatok a kőfejre. Salbris most már csak így nevezte azt a kődarabot. A halott űrpilóta már nem jutott eszébe. A Világhálón meg a Nipponet oldalain el-elgyönyörködött a szép színes kivételben. Még jó, hogy a fotókat és a szkennelést is maga csinálta. Nem jó ezt másra bízni, kívülállóknak nincs hozzá érzékük.

Már öt napja volt birtokában a szállítmány, egyharmadát el is adta. Kezét dörzsölve várta a további ajánlatokat.

A hatodik nap reggelén – mint minden reggel – lement az alagsorba. Azokat a köveket vette elő a ládákból, amelyeket tegnap este sikerült eladnia. „Minek nekem bolt? Hogy fizessem a bérleti díjat? Meg a rezsit?” – Ostobaság – tette hozzá; de már csak gondolatban.
– Most majd szépen elviszi a futárszolgálat, nincs több gondom. Az áruk már a bankszámlán van.

Odalent különös fényt látott. Az első másodpercben azt hitte, kigyulladt a raktár. Hörögve ugrott előre, a félelem és a harag összekeveredett benne. De nem látott lángokat. És néma csönd volt; márpedig a tűz – úgy tudta, mert még nem látta közelről soha – nagy recsegéssel, ropogással jár.

A raktárban narancsvörös fény derengett. És semmi láng. Semmi tűz. Csak ez a fény mindenütt.

Meg egy alak.

Kicsi volt, mintha gyerek lenne. Az volt…? Volt egyáltalán? Mert csak egy villanásnyi ideig látszott. Fekete volt, de abban a fényben maga is vörösesnek tűnt. Aztán eltűnt. Salbris odaszaladt, benézett az asztal alá. A kőfejet sehol sem látta.

– Van itt valaki? – kérdezte ostobán. És fölöslegesen. Hisz nem jött válasz.

Azt vette észre, hogy míg a fény forrását keresi, az kezd csökkenni. Nem tudni, hol a forrása, és azt sem, hol veszik nyoma – gondolta. Azt vette észre, hogy fázik. Miért van itt ilyen hideg…? Szerette volna felkapcsolni a villanyt, hátha többet lát? De most kihunyt a narancsvörös fény. Érdekes – jutott Salbris eszébe – a csökkenés nem áll meg. Mi lehet ez? Éjszaka a raktárban?

Éjszaka volt. Egyre sötétebb éjszaka. Odakünn viszont felkelt a nap, de mintha valami szétfolyt volna a raktárban, ami sötét volt és kemény. Visszaverte a kintről betörő sugarakat. Sűrűsödött. Fojtogatóan.

Salbris megtántorodott.

– Hol a kőfej? Hol az az alak, aki… itt volt… az előbb… még… itt… volt – nyögte. Levegőért kapkodott. A raktárban mind hidegebb volt. A férfi reszketett, nagyra nyitotta a száját, beszívta volna a levegőt. Mert ahogyan sötétedett, úgy ebből is mind kevesebb lett. Túl kevés egy embernek, aki még élni akar.

Aztán minden megváltozott. Világosodott, melegedett a helyiség. Salbris furcsa testtartással állt, jó ideig nem érzékelte a változást. Csak azt, hogy most nem hiányzik a levegője. Már nem is fázott.
Az ablakon beözönlött a sok napsugár.

– Micsoda ostobaság. Már azt sem tudom, mi van velem. Aztán nem ártana elmenni egy orvoshoz és kérni egy általános kivizsgálást – mondta hangosan Önmagának.

A kőfej az asztalról némán figyelte őt.

Nguyen Tran

Kairó már nem volt fontos. Látta, megjárta, az ágyban voltak még a piramisok. A látványok, a hangulatok. Az üres királysírok, a múmiák és az aranyos szarkofágok a múzeumokban. A sivatag forrósága és a Szahara elképzelhetetlenül gazdag színvilága.
Ha lehunyta a szemét, most is látta maga előtt. Minden dűnének más az árnyalata, csak az; ostobák hiszik, hogy létezik „homokszín”. Vagy ha igen, hát az legalább ezer szín egymás mellett. Ami más itt és ott, más hajnalban, reggel, délelőtt, más délután és este. Más, ha odább megy a nap, ha felhős az ég, ha jön a szél és pergeti a szemcséket.

Ez viszont Párizs volt. Egy előkelő szálloda a belvárosban. Az ablakból – mert eleve így kérte – az Eiffel-toronyra láthatott. Jó dolog a gazdagság, jegyezte meg ismét. Ez elégedettséggel töltötte el. Igen, ez a természetes állapot. Persze a tömegek által el nem érhető, de ez is vonzó benne. Csak keveseknek sikerül, azok nagyobb része is hülyeségekre adja ki a pénzt. Én viszont a magam örömére teszem, és vigyázok, ne ártsak vele senkinek – áltatta magát szorgalmasan.

– Mi van azzal a Centaur-kővel? – kérdezte a titkárt. Erre már percekkel később került sor. A város zaja nem zavarta, elég jó volt a szigetelés. A sarokba ment valami tévéműsor, de most nem tudta izgatni.

– Már úton van, uram.

– Tényleg olyan, mint egy kőfej? Egy emberi fej?

– Nem tudható még, uram. Csak az eladó által készített tridimenziós fotót láttam, amit ön is. Ez elé sok kétséget ébreszt.

Bejött a szőke nő is, Tranra mosolygott:

– Uram, mi legyen a fürdőjével? Hamarosan kihűl a víz.

– Eresszen hozzá meleget, mindjárt megyek – titkárra nézett. – Szóljon, amint meghozzák. Már alig várom.

– És mikor megyünk haza, uram? – érdeklődött a titkár. – Hiszen a gyűjtemény otthon van.

Tran most maga előtt látta a faburkolatú szobákat abban a kis kastélyban. Ahol nemcsak biztonsági berendezések, de fegyveres őrök is cirkálnak. Úgy néz ki az épület, mintha a maffia egyik keresztapja lakna ott – szokta mondogatni. De hát ilyen időket élünk 2014-ben, tette hozzá mindig.

– Majd ezzel a kőfejjel vagy micsodával hazamegyünk és ünnepélyesen beteszem a gyűjteménybe ígérte Tran. Nem is annyira a titkárnak, mint inkább önmagának.

Salbris

Nagyon furcsán érezte magát. Nem akarta bevallani, de kénytelen volt, mert a gondolattól nem szabadulhatott: mióta elküldte a kőfejet, azóta érzi magát ilyen különösen. Mintha valamelyik testrésze távozott volna a testéből. De hát ez csak kényszerképzet lehet, semmi egyéb.

Így nyugtatta önmagát, kevés sikerrel. Lement a raktárba, aztán megint fel. Leült a készülék elé, a Világháló jelvénye hosszan virított a képernyőn. Nem volt kedve vagy ereje, hogy tovább lapozzon és kérjen valamilyen honlapot. Meg nem is látta értelmét.

Le kéne feküdni, jutott eszébe. De hát odakünn világos volt. A nap ugyan nem sütött most, de még csak délután volt. Mi ez a különös érzés? Az inge alá, a bőrére csúszott a keze. Megdöbbentette, milyen forró a bőre. Valami láz lehet ez – suttogta, a szája kiszáradt. Inni kéne, gondolta még, de amikor fel akart állni, nem tudott.

Reszketés jött. RESZKETÉS. Valami RÁZTA őt belülről. Mintha egy tárgy lenne ott… Egy kőfej, sikoltotta volna, de ez is kényszerképzet volt csupán, el is múlott. A rémület mulasztotta el. Mi ez…?

A szeme kidülledt. Fel akart állni, de a padlóra zuhant. Valami rázta a testét, előbb szabályosan, ide-oda gördült és rázkódott. Aztán a dolog szabálytalanná lett és fájt, mindinkább fájt.

Salbris ordított. A halál képe merült fel előtte. Egy narancsvörös térségben… kicsi alak… nem, nem menekül, nem bújik el. Hanem jön ide. Kőfeje van.

Kőfeje van.

Kétségbeesett halálordítás szállt a térbe. A Térbe.

De sehol sem hallották.

Dolyna

– Ott van bent a szobában – mondta az őrmester és megtörölte fénylő homlokát. – Már ami marad belőle. Nem túl szép látvány. Ebéd előtt se, de még kevésbé utána.

Aztán odaszólt egy újonc rendőrnek:

– Engedd be a hadnagynőt.

Valaki felemelte a sárga műanyag szalagot és Dolyna belépett. A szemközti falon volt egy nagy tükör, persze csak velencei utánzat a díszes keretében. Látta hát magát. Harmincnyolc éves, és tényleg nem néz ki többnek negyvennél – keserűen mosolygott, de ennek az arcán nem maradt semmi nyoma. Meglátszik a két válás, és az is, hogy oly sokáig hiába várt gyerekre. De azért ezek a ráncok még diszkrétek. Nem feltűnőek. Csak ha valaki nagyon közelről nézne az arcába, otthon, kora reggel. De már jó ideje senki sem látta őt olyankor. Merthogy este nem maradt ott reggelig.

A holttest csakugyan furcsán nézett ki.

A leginkább az arca rázta meg a hadnagynőt. A pályája során látott már néhány száz halottat, köztük olyanokat is, akikkel gyilkosaik a legszörnyűbb módon végeztek. Azokon látott olykor ehhez hasonló torz fintort, fájdalmas kifejezést. De ez itt és most mintha inkább a rémület lett volna. Salbris döbbenten meredt a világba, utolsó arckifejezése hihetetlen ijedelmet sugárzott, és ez a kifejezés mintha nem is emberhúsba, de kőbe vésődött volna. A feje szoborfejhez hasonlított. Talán azokhoz, akiket annakidején Pompeiben találtak. A kínhalál közben kiszenvedettek utolsó, fájdalmas-hitetlen fintora…

Dolyna megrázkódott. Dermedten guggolt a halott feje mellett, aztán lassú mozdulatokkal mutatta a technikusnak, mit kér.
Mindkét kezét csomagolják be műanyag zacskóba, hogy a körmök alatt vagy a tenyerén maradt anyagot leszedhessék később. Ugyanilyen „sapkát” húzatott a fejére is. Közben megállt mellette az orvos:

– Jó napot, hadnagy.

– Üdv. Mit tud mondani?

– Maga aztán nem vesztegeti az idejét holmi udvariassági szólamokra. Még azt sem jegyezte meg, hogy szép napunk van ma, nemde?

– Azt csak régi angol krimikben teszik. Mi meg nem vagyunk sem régiek, sem angolok. Doktor, mi történt ezzel az emberrel? Biztos, hogy rendőrségi ügy egyáltalán?

– Igen, mert nem volt beteg. És tehetős műkereskedő, aki egyedül élt. Ha egy ilyent egy napon holtan találnak a lakásában, már csak azért is minket hívnak ki, mert feltételezik, hogy tolvajok vagy rablók jártak nála. Nincs kizárva, elvitték valami értékes tárgyát, és ezt fedezte fel, ettől kapott szívgörcsöt…

– Ez a diagnózis? – Dolyna felállt.

– Még nem tudható. Majd a kórboncnok megmondja. Látta az arcát…? Nos, én sem láttam még ehhez hasonlót. Már ezért az arckifejezésért is okvetlenül felboncoltatnám. No, és nézze csak… ha elmozdítja a kezét, alatta kicsit elszíneződött a padló. Pedig a halott talán tíz órája hevert itt, vagy annyi sem. A betonnak más lett a színe. Ha elviszik a hullát, majd nézze meg a helyét. Szinte ott marad a betonon az „árnyéka”.

Ez valóban így történt. Amikor elvitték a halottat, Dolyna még állt ott egy ideig és nézte azt az alaktalan, sötét foltot a betonpadlón.

De nem tudta, mit gondoljon erről.

Nguyen Tran

– Meghozták már? – türelmetlenkedett a férfi.

– Már hozzák, uram – a titkár most maga volt a megtestesült nyugalom. A kezében a jegyzetfüzet, hiszen Tran bármikor elkezdhet diktálni. Vagy feladatokat sorolni. Olyan, mint egy vulkán. A titkár most alaposan megszemlélte – mert máskor tulajdonképpen nem is szokta látni. Nem igazán nézegette, csak a munkaadó volt a számára, egy test, amely ugyanazt a levegőt szívja és parancsokat harsog. Szeszélyes és ezért kiszámíthatatlan, az embernek mellette folyton résen kell lennie.

Tran vietnami őseit meghazudtolóan magas volt. Már az akcelerált nemzedékhez tartozott. Szülei még csónakokon menekültek a kommunisták elől a nyolcvanas években. Ő már odakünn született és amerikai lett belőle. Talán túlságosan is.

Nagydarab sárga férfi, kicsit kopaszodó, fekete szeme élénken ugrál ide-oda és azzal hízeleg magának, hogy mindent észrevesz. Különösen a hibákat így a hanyagságot. Azokat rögtön szóvá is teszi. Nem érdekli, ha mások kibírhatatlannak tartják. A családja is elhagyta, az asszony kapott egy csomó pénzt, most élheti világát. A lánya tizenéves, a kamaszkor minden bajával egyszerre. Ö is csak akkor jelentkezik, ha akar tőle valamit.

Tran kétszer is az ablakhoz ment: hozzák már…?

Végre megjöttek. Fehér furgon kanyarodott be a ház udvarára. Tran csak a titkárra nézett és az máris rohant le a lépcsőn. Idegölő percek teltek el. Végre a férfi felcipelte a ládát. Látszott az arca vörösén, hogy nehéz volt.

– Hát ez hány kilós lehet? – kérdezte Tran, de rögtön meg is feledkezett róla. A titkár majdhogynem tántorogva jött az asztalhoz:

– Mindjárt… lemérem, uram. Amint kicsomagoltam.

De Tran nem várt addig. Valósággal tépte, hasogatta a dobozt, hamarosan műanyag ragasztószalagok is hevertek a drága szőnyegen. Bejött a fiatal nő, megértő arccal szedte őket össze. Aztán a tárgyat kigörgették az utolsó burokból is.

– Szép – jegyezte meg a nő. Nem volt gyűjtő. Neki csak a kő tetszett, mint egy kő. Nem volt más számára.

– És uram… ez tényleg egy másik bolygóró származik? – kérdezte a titkár. Az otthoni gyűjtemény darabjait sohasem érinthette meg. Itt most rátehette kezét.

– Nem bolygóról, hanem aszteroidáról. Ezek kisbolygók. A legtöbb csak pár száz méteres, vagy annyi sem. Alig néhány van köztük nagyobb. Néhány pári száz kilométeres is akad – sorolta Tran türelmetlenül. Minden oldalról körüljárta a követ. – Mi a fenének mondták, hogy emberfejre hasonlít?

– Talán, ha megfordítanánk – így a titkár. Nekiveselkedett, és amikor a súly már a kezében volt, döbbenten jegyezte meg: – Az előbb sokkal nehezebb volt!

– Képzelődik – mormolta Tran, de igazából nem figyelt rá. Ismét körbement. Most a kő valóban egy fejhez hasonlított, ám csak egy bizonyos szögből nézve. Ha csak kicsit is elmozdult oldalirányban, megint szürke kő lett. Csak kő.

A kelet-európai nő kis habozás után kinyújtotta a kezét. Lassan, nagyon lassan csúsztatta rá a tenyerét. Egy ideig állt lehunyt szemmel:

– Uraim… Mintha belül mozogna valami.

– Mi van? – Tran olyan értetlenül nézett, mint aki már a szavakat sem érti. De nem várt válaszra, lázasan nyüzsögni kezdett. A normális sebességgel élők számára már Tran látványa is elviselhetetlen volt. Most ötször elment az asztaltól, visszanézett. Leguggolt, futott egy kört, másik irányból nézte a fejet. Hessegető mozdulatokkal hajtotta el az útból a másik két embert. Majd ismét leguggolt. Utána szemét le nem véve a kőről ment hozzá közelebb. Addig, hogy az orra majdnem hozzáért, akkor hátrakapta a fejét és kiegyenesedett:

– Próbáltam elképzelni, mintha az űrben látnám… Jó messziről. De persze ez csak egy kicsiny része volt a Centaurnak. Egy apró kő a sok közül.

A nő nem figyelt rá – titokban még egyszer megérintette a követ. Amikor tenyere teljesen rásimult, váratlanul elhaltak a zajok. A tudata elröppent. Valami nagy aranyló mezőt látott, ha az ugyan mező volt. Fölötte halványzöld alkonyi – vagy hajnali? – égbolt feszült. Ha az ugyan égbolt volt. És amit hallott, az nem zene volt. De valami hasonló. Kellemes érzés áradt szét benne.

– Most már ne nyúljon hozzá – mondta mellette Tran kellemetlen hangon. A látomás elröppent, a nő levette a kezét. A titkár közben odahozta a mérleget óvatosan ráhelyezte a követ.

– Tizenöt kiló negyvenöt deka – jelentette halkan.

Tran egy lapra feljegyezte ezt is. Aztán hozta a videokamerát, körbejárt, filmezett. A másik kettő lassan visszavonult. Tudták, hogy a nagy gyűjtő most óráig el lesz foglalva legújabb kedvencével. Összenéztek, aztán halkan kimentek.

Arges

– Menjen a fenébe – mondta Arges a telefonba. A hívót nem ismerte, hát miért kímélte volna? Ha az ember kilencvenkét éves, semmiféle következménytől nem fél már. Ha leteszi a kagylót, öt perc múlva még azt is elfelejti, hogy volt egy ilyen beszélgetés.

A felesége is csak bólogatott hófehér fejével, mint aki már saját gondolatainak is helyesel. Ron Arges hát letette és az asszonyra nézett:

– Fele annyit ajánlott, mint az az ügynök, vagy micsoda.

– Ostobák – rebegte a néni. Piros volt szája, pedig nem festette. Már vagy harminc éve.

Ron a fejét csóválta és lassan lement a teraszról. A ház kertje nem volt túl nagy, de minden fát ismer évtizedek óta. Hát köszönt is nekik:

– Hello, Feketefenyő. Ma hogy vagy?

A fenyő biztosan válaszolt neki. Ron hallotta. A csevegés nem tartott sokáig, mert már ott járt a következő fánál és annak is kellett mondania valamit.

Csak este beszélgettek ismét. Amikor a feleség melléje feküdt és leoltották a lámpát. A másik közelsége biztonságot adott. Így volt már több mint hatvan éve. Ritkán váltak el, mostanában meg egyáltalán nem. Az a pár perc, amikor közeledik a félelmetes éjszaka – mert mindegyik az utolsó is lehet – erőt ad. Ilyenkor minden úgy van, mint régen, nagyon régen.

– Azért azt a centauri kőfejet jó lenne még megszerezni – így Ron.

– Ha a többit eladod – mondta erre a felesége.

– Ha az összes kőtől elbúcsúzom. Kell majd egy, amit szerethetek.

– Végig.

– Igen, most már végig. Csak azt az egyet – morogta az öreg. Hangja ellustult, és mire az újabb gondolat végére ért, már aludt is. De erről nem tudott.