Jules Verne

Senki fia

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-194-4

MOBI ISBN 978-963-453-195-1

Tartalom

ELSŐ RÉSZ - AZ ELSŐ LÉPÉSEK

I. Connaughtban

II. Királyi marionettek!

III. A rongyosok iskolája

IV. Egy sirály temetése

V. Még mindig a rongyosok iskolája

VI. Limerick

VII. A kompromittált «helyzet»

VIII. A Kerwan major

IX. A Kerwan-major

X. A mi Donegalban történt

XI. Előnyös üzlet

XII. A hazatérés

XIII. Kettős keresztelő

XIV. Alig kilenc éves korában

XV. Egy szerencsétlen év

XVI. A kiűzetés

MÁSODIK RÉSZ - AZ UTOLSÓ ÚT

I. Ő kegyelmességök

II. Négy hónap alatt

III. A Trelingar-kastélyban

IV. A Killarneyi tavak

V. Juhászkutya és vadászkutya

VI. Ketten együtt véve tizennyolc évesek

VII. Hét hónapig Corkban

VIII. Az első fűtő

IX. Bob spekulációja

X. Dublinban

XI. Bazár a «kis pénzes zacskóhoz»

XII. A találkozás

XIII. «Pál fordulása»

XIV. Három oldalról tenger

XV. És ugyan miért ne?

ELSŐ RÉSZ
AZ ELSŐ LÉPÉSEK

I.
Connaughtban

Irlandot, a melynek területe körülbelül tiz millió hektár, a Nagy-Brittania uralkodójától nyert meghatalmazás alapján egy alkirály vagy lord-helytartó kormányozza a saját titkos tanácsa segélyével. Az ország a következő négy tartományra oszlik: keleten Leinster, délen Meinster, nyugaton Connaught, északon Ulster.

A történetírók azt mondják, hogy hajdan a Három Egyesült Királyság csak egyetlenegy szigetet képezett. Most két szigetet képez, a melyeket az erkölcsi egyenetlenség jobban elkülönít egymástól, mint a fizikai sorompók. Az irek a franciák barátai és az angolok ellenségei ősidőktől fogva.

Irland szép ország a turistákra, de szomorú ország a saját lakosaira nézve. A lakosok nem képesek megtermékenyíteni az országot, az ország nem képes táplálni a lakosokat, főkép az északi részeken. Pedig hát nem meddő föld az, mert gyermekei száma milliókra rúg és ha ennek az anyának nincs is teje a szülöttei számára, ezek mégis szenvedélyesen szeretik őt. El is halmozták a legédesebb nevekkel, a melyek minduntalan megfordulnak az ajkaikon. Irland a «Zöld Erin», és csakugyan viruló zöld is. Irland a «Szép Smaragd», a mely azonban arany helyett gránitba van foglalva. Oroszország az «Erdők Szigete», de még inkább a szikláké. Irland a «Dalok Országa», csakhogy a dalok csupán beteges ajkakról hangzanak. Irland «a Föld legelső virága» és a «Tengerek legelső virága», csakhogy e virágokat hamar elhervasztja a viharok lehellete. Szegény Irland! Inkább a «Nyomor Szigete» lehetne a neve és e nevet már századok óta kellene viselnie: nyolc millió lakos közt három millió a koldus!

Irlandban, melynek középmagassága hetvenöt öl a tenger szine fölött, két magas régió szorosan elkülöníti egymástól ama lapályokat, tavakat és mocsarakat, a melyek a dublini öböl és a galwayi öböl közt feküsznek.

A sziget medence-alakban horpad be és e medencében nem hiányzik a víz, miután a Zöld Erin tavai összesen kétezerháromszáz négyszög kilométernyi térséget foglalnak el.

Westport, Connaught tartomány kis városainak egyike a Clew-öbölben fekszik, a melyből háromszázhatvanöt sziget vagy szigetecske emelkedik ki. Ez az öböl, hegyfokaival, előhegyeivel, előszögellő földnyelveivel, a melyek megannyi cápafoghoz hasonlítanak, és a sík tenger hullámait őrlik, egyike a legszebbeknek az összes irlandi partokon.

Westportban fogjuk a Senki fiát találni e történet kezdetén. Később majd meglátjuk, hol, mikor és hogyan fog e történet végződni.

E mezővároskának körülbelül ötezernyi lakossága nagyrészt katholikusokból áll. E napon, vasárnap, 1875 junius 17-én a lakosok nagy része a templomba ment reggeli misére. Connaughtban teremnek azok a kiválóan kelta typusok, a melyek fennmaradtak az üldöztetések által elnyomott primitiv családokban. De mily nyomorult vidék ez! Teljesen megérdemli azt a közmondást, a mely róla közszájon forog: «Connaughtba menni annyi, mint a pokolba menni!»

Az emberek szegények Felső-Irland városkáiban, de mégis, ha vannak hétköznapi rongyaik, vannak aztán ünneplő rongyaik is: fodros, csipkés, tollas foszlányok. Az emberek ünnepnapon azt öltik magukra, a mi legkevésbbé lyukas; a férfiak foldozott és alól kirojtozott köpenyt; az asszonyok a zsibárus boltjában vásárolt szoknyákat szedik magukra és felkötik a kalapjaikat, a melyeken az egykori művirágokból már nem maradt meg egyéb a drótból készült váznál.

Mindenki mezitláb jött a templom küszöbéig, hogy ne koptassa a lábbelijét - tátongó talpú cipőket, lyukas vagy felrepedt csizmákat, a melyek nélkül be se lépne a templomba - tisztességtudásból.

E percben senki se volt Westport utcáin, csupán egy egyén, a ki egy talyigát tolt, a melyet egy fekete és sárgás szinű, kavicstól felrepedt talpú és a hámjától lehorzsolt szőrű nagy és sovány komondor húzott.

- Marionettek... királyi marionettek! - kiáltá ez az ember torkaszakadtából... A királyi család képmásai.

Ez a piaci komédiás Castlebar-ból jött, a Mayo grófság főhelyéről. Nyugat felé tartván, átkelt a hegyek szorosain, a melyek, mint az irlandi hegyek, rendszerint a tengerrel párhuzamos irányban nyulnak el: észak felé a Naphin hegylánc fekszik, kétezerötszáz láb magas kúpjával, dél felé a Croagh-Patrik, a hol Patrik a nagy irlandi szent, a kereszténység meghonosítója a IV. században, negyvennapi böjtöt tartott; innét lement a Connamera fensík veszélyes lejtőjén és végig haladt a Mask és Corril tavak kietlen régióin, a melyek a Clew-öbölben végződnek. Nem utazott a Midland-Great-Western pályán, a mely Westportot egybeköti Dublinnal; podgyászát nem rakta fel ama postakocsik vagy szekerek egyikére, a melyek országszerte minden irányban közlekednek; valóságos komédiás módra utazott, mindenütt élőszóval hirdetvén marionettjeit és koronkint egy-egy hatalmas korbácsütéssel serkentvén kutyáját, a mely már alig birta magát tovább vonszolni. Vad ugatás és üvöltés volt a válasz a korbácsütésre és néha a talyiga belsejéből hosszas nyögés hallatszott.

És mikor a komédiás így szólt a szegény állathoz:

«Fogsz-e tovább menni, eb fia?...» úgy látszott, mintha egy másik állathoz beszélne, a mely a talyiga hasában volt elrejtve; mikor pedig így szólt:

«Elhallgatsz, kutya kölyke?»

Ilyenkor aztán a nyögés megszünt és a talyiga lassan tovább haladt.

Ennek az embernek a neve Thornpipe volt. Vajjon hova való lehetett? Ne kutassuk, mert ez egészen közönyös. Elég azt tudnunk, hogy egyike volt azoknak az angol-szászoknak, a kik nagyon is fölös számmal születnek a brit-szigetek alacsonyabb néposztályaiban. Thornpipenek nem volt nemesebb érzése egy vadállatnál; se több szive, mint egy sziklának.

Mihelyt ez az ember Westport legelső házaihoz ért, be kanyarodott a főutcára, a melyet két oldalon tisztességes házak és hangzatos cégű boltok szegélyednek, csakhogy e boltokban kevés a vásárolni való portéka. E főutcába ronda sikátorok rekednek, mint megannyi iszapos patak egy tiszta vizű folyóba. A Thornpipe talyigája nagy dübörgéssel robogott végig az éles és göröngyös kövezeten, kétségkívül nem csekély kárára a marionetteknek, a melyeket a komédiás a connaughti helységek lakosainak mulattatására sétáltatott szerteszét az országban.

Miután közönség sehol se mutatkozott, Thornpipe tovább ment és a sétatér bejárásához ért, a melyen a főutca végig megy, két sor szilfa közt. A sétatéren túl egy park terül el, a melynek szépen gondozott és homokkal behintett fasorai a kikötőhöz vezetnek le, a Clew-öböl partjára.

Mondanunk sem kell, hogy a város, a kikötő, a park, az utcák, a paloták, a hidak, a templom, a házak, a kunyhók mind ama gazdag földesúrak egyikének tulajdonai, a kiknek sajátját képezi csaknem az Irland egész földje. Az itteni földbirtokos a tiszta és ősi nemesi vérből származott Sligo marquis, a ki a hűbéreseinek nem éppen rossz földesúra.

Thornpipe körülbelül minden húsz lépés után megállította talyigáját és elkezdett kiabálni oly hangon, a mely egy rosszul megkent gép bántó nyikorgásához hasonlított:

- Marionettek... királyi marionettek! A királyi család képmásai!

Senki se jött ki a boltokból, senki se dugta ki a fejét az ablakokon. Itt-ott nehány rongyfoszlány tünt elő a mellékutcákon és ezekből a rongyokból sápadt és kiéhezett arcok kandikáltak ki vörös szegélyű és mélyen beesett szemeikkel. Majd csaknem egészen meztelen gyermekek jelentek meg és közülök öten vagy hatan végre nekibátorodva odamentek a Thornpipe szekere mellé, mikor a komédiás a sétatér nagy fasorán megállt és valamennyien egyszerre elkezdtek kiabálni:

- Copper... copper!

Ez a neve egy rézpénznek, a fillér egy töredékének, a melynél kisebb értékű már nincsen. És kitől koldultak ezek a gyermekek? Egy embertől, a ki hajlandóbb volt maga is alamizsnát koldulni, mint adni! De ugyancsak mérges pillantásokat is lövellt rájuk és szilajul forgatta a szemeit, kézzel-lábbal fenyegette a szegény gyermekeket, a kik kénytelenek voltak igen tiszteletteljes távolságban maradni a korbácsától - de még inkább a rossz bánásmód által valóságos vadállattá lett komondor fogaitól.

És Thornpipe különben is dühös kiáltásai elhangzanak a pusztában. Paddy, - így nevezik az ireket, valamint John Bullnak az angolokat, - Paddy legcsekélyebb kiváncsiságot se tanusít!

Nem mintha ellenséges indulattal viseltetnék a királyné fenséges családja ellen. Nem! A kit nem szeret, sőt a kit a századok óta tartó elnyomatás alatt felszaporodott összes gyűlöletével gyűlöl: a földesúr az, a ki őt alacsonyabb lénynek tartja a régi muszka jobbágyoknál. És Paddy egykor azért ujongott O’Connellnak, mert ez a nagy hazafi védelmezte Irland jogait, a melyeket a három királyság egyesítéséről szóló törvény 1806-ban megállapított, mert később ezen államférfi erélye, szivóssága és politikai bátorsága kicsikarta az 1829-iki emancipátió-törvényt és mert rendíthetlen magatartásánál Irland, Angliának ez a Lengyelországa, főleg a katholikus Irland, végre elért egy félig-meddig szabadság-korszakot. Van tehát okunk hinni, hogy Thornpipe célszerűbben tett volna, ha polgártársainak O’Connell képmását mutogatja; de ez nem volt elég ok arra, hogy bárki is megvetést tanusítson a királyné ő felsége képmása iránt. De másfelől az is igaz, hogy Paddy sokkal jobban szerette volna királynéjának az arcképét vert pénzek, guineák, koronák, félkoronák és shillingek alakjában látni, mert hát épen ez az angol pénzverdéből kikerült arckép szokott az irlandiak zsebéből kiváltképen hiányozni.

Miután semmiféle komoly néző se mutatkozott dacára a komédiás ismételt felhivásainak, a talyiga tovább indult, nagy nehezen vontatva a teljesen lesoványodott eb által.

Thornpipe tovább folytatta e sétáját a sétatér pompás szilfáinak árnyékában. Egyedül volt. A gyerekek is végre elsompolyogtak. Így ért el a szép fasoroktól átszelt parkig, a melyet Sligo marquis átengedett a közforgalomnak, hogy megkönnyítse a hozzáférést a kikötőhöz, a melybe máskülönben csak egy angol mérföldnyi kerülővel lehetne eljutni.

- Marionettek... királyi marionettek!... A királyi család képmásai!

Senki sem felelt. A madarak éles sikoltással röpültek egyik fáról a másikra. A park ép úgy el volt hagyatva, mint a sétatér. De minek is jött Thornpipe éppen vasárnap ide, a mise idején, meghívni a katholikusokat a mutatványaira? Valóban Thornpipe nem lehetett irlandi származású. Talán délután a mise és a vecsernye közt a kisérlet szerencsésebben ütött volna ki? Mindenesetre nem árthatott lemennie a kikötőig, a mit csakugyan meg is tett sűrű káromkodás közt, szidván és a pokolba kivánván egész Irlandot.

A kikötőt nagyon kevesen látogatják, noha a legnagyobb és legvédettebb ezen az egész partvidéken. Csak azért vetődik ide néha egy-egy hajó, mert szükséges, hogy Nagy-Brittania, vagyis Angol- és Skótország segélyezze a sivár Connaught e részét ama szükséges terményekkel, a melyeket e kietlen föld nem tud megteremni. Irland gyermek, a ki e két emlőn táplálkozik, csakhogy a dajkák drágán fizettetik meg vele a tejet.

Nehány matróz pipaszóval sétálgatott fel s alá a rakparton. Magától értetődik, hogy vasárnap a kirándulási munka szünetelt.

Köztudomású dolog, hogy az angolszász faj igen szigorúan üli meg a vasárnapot. A protestánsok e tekintetben, a régi puritánok példája után indulva, nem ismernek megalkuvást és Irlandban a katholikusok az isteni tisztelet megtartásának és a vasárnap megünneplésének szigorában versenyeznek velük, noha számszerint az anglikán vallás különböző felekezeteinek követőit ötszörösen felülmulják.

Westportban semmi idegen nemzetbeli hajót nem lehetett látni. A különféle idomú hajók, bárkák stb. a szárazon voltak, mert az apály már beállott. E járművek, a melyek Skótország nyugati partjairól jöttek megrakodva gabonával - a mi Connaughtban leginkább hiányzik - ismét el fognak távozni, mihelyt a rakományt átadták. A ki nagy hajókat akar látni, annak Dublinba, Londonderrybe, Belfortba vagy Corkba kell mennie, a hol a liverpooli és londoni hajózási vonalak nagy gőzösei állomást tartanak.

Thornpipe nyilván nem remélhette, hogy e dologtalan matrózok tüszőjéből fog nehány shillinget kicsikarhatni, és valóban, hivogatása még a kikötő rakpartján sem talált visszhangra.

Megállt tehát talyigájával. Az éhes és a fáradtságtól teljesen kimerült kutya elterült a homokon. Thornpipe egy darab kenyeret, nehány burgonyát és egy besózott heringet vett elő tarisznyájából és elkezdett enni, mint a ki hosszú út után valahára falatozhatik.

A komondor ránézett és csattogtatta az állkapcsait, melyek közül a forró nyelve kilógott. De úgy látszik, hogy nem ez volt az ő rendes étkezési ideje, mert végre a fejét előre nyujtotta az előlábai közt és behunyta a szemeit.

Egy mozgás, a mely a kocsi belsejében némi neszt idézett elő, mintegy felrázta Thornpipet a tompultságából. Felkelt és körülnézett, hogy nem látja-e őt senki. Aztán felemelvén a pokrócot, amellyel a marionetteket tartalmazó láda le volt takarva, egy darab kenyeret dugott alája és fenyegető hangon így szólt:

- Ha el nem hallgatsz!...

Mohó falatozás nesze hallatszott, mintha a ládában egy éhenhalállal küzködő állat lett volna eldugva. Thornpipe folytatta a reggelizést.

Csakhamar végzett a heringgel és a burgonyával, a mely a heringgel együtt sós vízben volt megfőzve, hogy jobb íze legyen. Végre aztán egy durva faragású csutorát emelt az ajkaihoz és nagyot húzott a savanyútejből, a mely a csutorában volt és Irlandban a kedvelt italok közé tartozik.

Eközben a westporti templom harangja megkondult és jelezte az isteni tisztelet végét.

Az óra fél tizenkettőre járt.

Thornpipe egy korbácsütéssel felserkenté kutyáját és a kocsijával együtt gyorsan visszatért a sétatérre, azt remélvén, hogy sikerül megkerítenie nehány nézőt, a mint az ájtatoskodók a templomból kijönnek. Ama félóra alatt, a mely az ebéd idejéig még hátra volt, talán lesz alkalma némi bevételre szert tenni. Vecsernye után majd újra kezdi és csak másnap fog útnak indulni, hogy a grófság valamelyik másik városában mutogassa a bábuit.

A gondolat, magában véve, nem volt rossz. Shillingek hiányában be fogja érni copperekkel is, de legalább a bábui nem fognak kamatozatlanul heverni.

Újra hallatszott a hivogatás:

- Marionettek... királyi marionettek! A királyi család képmásai!

Két vagy három perc alatt mintegy húsz ember verődött egybe Thornpipe körül. Túlzásba esnénk, ha azt mondanók, hogy ez a húsz ember a westporti lakosság szine-java volt. A többség gyermekekből állt, volt ezenkívül nehány nő és egy pár férfi; legtöbben a cipőiket a kezükben hordták nemcsak azért, hogy el ne koptassák, hanem egyszersmind azért is, mert hozzá lévén szokva a mezitlábjáráshoz, így sokkal kényelmesebb volt rájuk nézve.

Kivételt kell azonban tennünk nehány westporti notabilitást illetőleg, a kik szintén e bámész vasárnapi közönséghez csatlakoztak. Ilyen kivétel volt például a pék, a ki a nejével és két gyermekével a nézők közé állt. Igaz, hogy a «tweed»-je már nehány évet kiszolgált és köztudomásúlag, Irland esős égalja alatt az évek kétszeresen, sőt háromszorosan számítanak, de az érdemes férfiú, egészben véve még mindig elég tisztességes külsőt mutat. De hát nem kötelessége-e tisztességes öltözetben járni, mikor a boltját ez a hangzatos cím díszíti: «Nyilvános központi sütőde»? És valóban, a kérdéses iparos annyira központosította a gyártmányait, hogy kívüle nem is létezett más pék Westportban. Hasonlóképen a nézők közt volt a droguista is, a ki szereti a gyógyszerész címet bitorolni, noha a legközönségesebb és a legegyszerűbb cikkek se találhatók meg a raktárában, a melynek ajtaja fölött azonban mégis ott ékeskedik a «Medical-Hall» cím, oly pompás betűkben, hogy az embernek már csak a látásuktól is meg kellene gyógyulnia.

Meg kell még jegyeznünk, hogy egy pap is megállt a Thornpipe talyigája előtt. Öltözete igen tisztességes volt és kivált erősen a többi közül: selyem nyakkendő, sűrű gombos hosszú mellény, fekete szövetből készült bő kabát. Ő az egyházközség feje és sokféle a teendője. Nem éri be azzal, hogy a híveit megkereszteli, meggyóntatja, megesketteti és eltemeti, hanem tanácsokat ad nekik minden dolgaikban, ápolja betegségükben és teljesen függetlenül működhetik, mert sem a hivatalánál fogva, sem a fizetése tekintetében nem függ az államtól. A természetben beszolgáltatott tized és a vallási szertartásokért járó tiszteletdíjak, tisztességes és gondtalan megélhetést biztosítanak neki. Ő az iskolák, szeretetházak és egyéb jótékony intézetek természetes felügyelője, a mi azonban nem akadályozza meg abban, hogy a hajózási vagy lovaglási sport versenyein ne elnökösködjék, valahányszor regatták vagy akadályversenyek ünnepnapot szereznek a városnak. Híveinek családi körülményeibe teljesen be van avatva. Tisztelik őt, mert megérdemli, még akkor is, a mikor elfogadja a meghivást egy-egy kancsó sörre a korcsma «söntés»-ében. Erkölcseinek tisztaságát soha senki se vonhatta kétségbe. És különben hogyan is volna lehetséges, hogy ne birjon nagy befolyással e buzgó katholikus-vidéken, a hol, mint Bovet Anna kisasszony: Három hónap Irországban című kitűnő könyvében oly helyesen mondja, az ir parasztot azzal a fenyegetéssel, hogy eltiltják a szent áldozástól, keresztül lehet kergetni a tű fokán is.

Volt tehát közönség a talyiga körül és pedig kissé jövedelmezőbb közönség - ha szabad e kifejezést használnunk - mintsem Thornpipe remélhette volna. Mutatványainak valószinűleg volt némi kilátása a sikerre, miután Westport lakosai még sohasem részesültek ilynemű látványosság szerencséjében. A komédiás még egyszer el is hangoztatta szokásos felhivását:

- Marionettek... királyi marionettek!... A királyi család képmásai.

II.
Királyi marionettek!

A Thornpipe talyigája nagyon kezdetleges szerkezetű: egyszerű kordély, a mely elé a szilaj eb van befogva, négyszögletes kocsikas két kereken, így könnyebben húzhatja a kutya a grófság göröngyös útjain; hátul egy fogantyú van alkalmazva, a melynél fogva a járművet tolni is lehet; a kas fölött vászonból készült és négy erős vaspálcára kifeszített vászon-ernyő, a mely menedékül szolgálhat, ha nem is rendesen nem nagyon égető nap, de legalább a Felső-Irlandban uralkodó végnélküli esőzések ellen. Az egész ama mozgó készülékekhez hasonlít, a melyeken az úgynevezett «önműködő fuvóhangszer szekrényeket» szokták körülhordozni a városokban és falukon. Csakhogy a Thornpipe hangszere nem ilyen «önműködő» remekmű, a melyben a fuvolák éles hangja egybevegyül a trombiták harsogásával, vagyis inkább a Thornpipe szövevényesebb hangszere azok közé tartozik, a melyeknek találó neve köznyelven a «kíntorna», a mint a nézők csakhamar meg is győződhettek róla.

A ládára egy tető borul, a mely egész magasságának mint egy negyedrészét képezi. Mihelyt ezt a tetőt a tulajdonosa felnyitotta, a nézők a láda belsejében a következő dolgokat látták, nem minden csodálkozás nélkül.

Mindazonáltal, az ismétlések elkerülése végett, azt tanácsoljuk, hogy az olvasó hallgassa meg a Thornpipe szokásos mondókáját. A kifogyhatatlan bőbeszédű komédiás kétségkívül megszégyenítette volna a hires Briochét, a legelső marionett-szinház megalapítóját, a francia vásártereken.

- Hölgyeim és uraim!...

Ennek a megszólításnak a változatlan célja az, hogy meghódítsa a nézők rokonszenvét, még akkor is, a mikor egy falu legrongyosabb közönségéhez van intézve.

- Hölgyeim és uraim, ez a kép a nagy dísztermet ábrázolja az osborni királyi palotában, a Wight szigeten.

Csakugyan, a láda belseje egy miniatur-termet ábrázol a láda négy fala közt, a melyekre függönyökkel diszített ajtók és ablakok vannak festve; itt-ott kártyapapirosból készült butorok, asztalok, karszékek és egyéb székek oly módon vannak elhelyezve, hogy ne feszélyezzék az előkelő egyéniségek, hercegek, marquisk, grófok és baronetek szabad mozgását, a kiknek nemes hitvestársaikkal egyetemben, szerencséjük volt megjelenhetni a hivatalos fogadtatáson.

- A terem egyik oldalán - folytatá Thornpipe - láthatják önök Victoria királyné trónját, az arany rojtokkal szegélyzett vörös bársony mennyezet alatt. Az, a melyet önök itt látnak, hű képmása annak a királyi széknek, a melyen Ő Legkegyelmesebb Felsége helyet foglal az udvari szertartások alkalmával.

A kérdéses trón három vagy négy hüvelyk magas és noha a bársony mennyezet csak papirból készült és az arany rojtokat csakis egy ráfestett sárga csík jelképezi, mégis nagy hatást gyakorol ezekre a derék emberekre, a kik még sohase látták ezt a kiválóan monarchikus butordarabot.

- A trónon - folytatá Thornpipe - ott ül a királyné, híven eltalálva, dísz jelmezében, vállán a királyi palásttal, fején a koronával és kezében a királyi pálcával.

Mi, a kiknek sohase volt szerencsénk az Egyesült Királyság uralkodónőjét és az Indiák császárnőjét dísz-elfogadó teremében láthatni, nem tudjuk megmondani, vajjon a baba lelkiismeretes hűséggel ábrázolja-e Ő Felségét. Mindazonáltal, ha feltételezzük is, hogy nagy ünnepélyességek alkalmával felteszi a fejére a koronát, mégis kételkedünk afelől, hogy a kezében egy királyi pálcát csóvál, a mely a Neptun háromágú villájához hasonlít. Egyébiránt a legegyszerűbb dolog elhinni, a mit Thornpipe mond és a westporti egybegyült közönség, igen okosan, csakugyan ezt cselekedte is.

- Figyelmeztetem a nézőket - folytatá Thornpipe - hogy jobbra a királynőtől ő királyi Fenségeik, a walesi herceg és hercegnő állnak, a kiket önök is láthattak, mikor a trónörökös és neje Irlandban járt.

Szó sincs róla, minden tévedés ki volt zárva, a walesi herceg csakugyan ott állt, a brit hadsereg tábornagyi egyenruhájában és mellette a neje, a dán király leánya, pompás ezüstcsipke ruhában, a mely egy darab ezüstös papirból igen szépen volt kivágva.

A másik oldalon az edinburgi herceg, a connaughti herceg, a fifei herceg és Battemberg herceg a nejeikkel együtt képeznek félkört a trón körül. Annyi bizonyos, hogy e bábuk - az élethű hasonlatosságért folyvást jótállás vállaltatik - díszruháikban, szép pirosra kifestett arcaikkal és ünnepélyes magatartásukkal igen szabatos fogalmat nyujtanak az angol udvarról.

Aztán következnek az udvari főméltóságok; egyebek közt Sir Georges Hamilton, főadmirál. Thornpipe nem mulasztja el mindegyiket megjelölni a pálcájával és különösen felhívni a közönség figyelmét, megjegyezvén, hogy mindegyik azon a helyen áll, a mely őt az udvari etiquette szerint rangjánál fogva megilleti.

A trón előtt tiszteletteljes mozdulatlanságban egy magas termetű és valódi angolszász előkelőségű úr áll, a ki nem lehet más, mint a királyné minisztereinek egyike.

Valóban egyike azoknak, és pedig a saint-jamesi kabinet elnöke; könnyen rá lehet ismerni a hátáról, a mely kissé meggörnyedt az állami ügyek sulya alatt.

Thornpipe tovább folytatta.

- A miniszterelnök mellett ott áll a tiszteletreméltó Gladstone úr.

És valóban nehéz lett volna rá nem ismerni a nagyszerű «öreg emberre», e szép, egyenes tartású aggastyánra, a ki mindig kész védelmezni a szabadelvű eszméket. Talán volna némi okunk csodálkozni a fölött, hogy rokonszenves arckifejezéssel tekint a miniszterelnökre; de marionettek - sőt még politikai marionettek is - sokat megengedhetnek maguknak és a bábuk nem szégyenlik azt, mitől a husból és vérből álló emberek visszariadnának.

Ezenfelül következett egy még sokkal váratlanabb és igazán rendkívüli anachronizmusként ható meglepetés is, mert Thornpipe az eddiginél jóval emeltebb hangon egyszerre így szólt:

- Bemutatom önöknek, hölgyeim és uraim, nagy honfitársukat: O’Connellt, a kinek neve mindörökké visszhangra fog találni az irek szivében.

Igen! O’Connell ott volt 1874-ben az angol udvarnál, jóllehet már azelőtt huszonhat évvel meghalt. És ha valaki ezt az ellenvetést tette volna Thornpipenek, minden bizonynyal az lett volna rá a válasz, hogy a nagy agitátor még mindig él Irland fiainak szivében. Ugyanannyi joggal szerepeltethette volna Parnellt is, noha ezt a politikai tényezőt akkoriban még alig ismerték.

Aztán helyenkint még egyes udvaroncok voltak felállítva, a kiknek a nevük nem jut eszünkbe, természetesen mindnyájan csillogó rendjeleket és tarka rendszalagokat viseltek, majd a katonai és politikai kitűnőségek következtek, egyebek közt ő Fensége a cambridgei herceg a néhai Wellington lord mellett és a néhai Palmerston lord a néhai Pitt Vilmos mellett; végre a felsőház tagjai, a kik nagyban fraternizáltak az alsóház tagjaival, mögöttük egy osztály lovastestőr, díszegyenruhában és - lóháton a királyi díszteremben, a mely körülményből tisztán látni lehetett, hogy ez oly ünnepély volt, a milyen az osbornei palotában is csak ritkán szokott előfordulni. A társaság mintegy ötven, rikító szinekkel festett bábuból állt, a melyek méltóságteljes merevséggel ábrázolták mindazt, a mi a legarisztokratikusabb, legelőkelőbb és leghivatalosabb az Egyesült Királyság katonai és politikai köreiben.

Sőt az angol flotta sem esett a feledékenység áldozatául és ha a Victoria and Albert nevű királyi yacht nem is füstölög a szemünk láttára, legalább hajók vannak festve az ablakokra a melyekről a néző azt képzelheti, hogy a spitheadi révre nyílnak. Jó szemmel kétségkívül meg lehetne ismerni az Euchanterast nevű yachtot is, a melyen ő kegyelmességeik, az admiralitás lordjai vannak egybegyülve és valamennyien a jobb kezükben messzelátót, a bal kezükben pedig szócsőt tartanak.

Meg kell vallanunk, hogy Thornpipe nem csalta meg a közönségét, mikor azt mondta, hogy ez a látványosság a maga nemében páratlan a világon. Valósággal, a néző megtakaríthatja a Wight-szigetre való kirándulás költségeit. Ehhez képest nagy is volt a csodálkozás, nemcsak a gyermekek, de az élemedettebb korú nézők közt is, a kik sohasem lépték még át a Connaught grófság határát, sőt alig ismertek egyebet Westport környékénél. Lehet, hogy a lelkész kissé mosolygott magában, de a gyógyszerész-fűszerkereskedő nem tartózkodott kimondani, hogy az alakok hasonlatossága meglepő, noha az eredetieket sohase látta. A pék bevallotta, hogy a dolog minden képzelmet felülmúl és nem is volt hajlandó elhinni, hogy egy fogadtatás az angol udvarnál ily fényes, pompás és előkelő szinezetű lehessen.

- Ej! hölgyeim és uraim, ez még mind semmi! - folytatá Thornpipe. - Önök kétségkívül azt hiszik, hogy ezek a királyi és egyéb egyéniségek nem tudnak mozogni és minden taglejtésre képtelenek... Tévedés! Ők élnek, elevenek, mint önök és én. Azonnal meg fogják látni. Megelőzőleg azonban lesz szerencsém, kissé körüljárni a tányérral és ez alkalommal ajánlom magamat minden egyes néző nagylelkűségébe.

A ritkaságok, különösségek és egyéb látványosságok mutogatóira nézve az a válságos pillanat, mikor a tányér keringeni kezd a nézők közt. A piaci látványosságok nézői rendszerint két részre oszlanak: az egyik rész azokból áll, a kik odébb állnak, hogy a zsebükbe ne kelljen nyulniok, a másik rész pedig azokból, a kik ott maradnak azzal a szándékkal, hogy mulatni fognak ingyen - ne csodálkozzék senki, ha ezen utóbbiak többen vannak. Van még egy harmadik osztály is: a fizetők osztálya, de ez oly jelentéktelen, hogy nem is érdemes róla beszélni. És ez nagyon is nyilvánvalóvá lett, mikor Thornpipe elkezdett «tányérozni», az arcán oly mosollyal, a melyet igyekezett nyájassá tenni, a mely azonban csak visszataszító vigyorgáshoz hasonlított. És valóban nem is mosolyoghatott máskép ez a bulldog-arc, apró szemeivel és inkább harapásra, mint csókra termett szájával...

Magától értetődik, hogy a nézők rongyos részétől még két coppert se birt kicsalni. Azok pedig, a kik a komédiás hivogatásaitól elcsábíttatva látni akartak, a nélkül, hogy fizetnének, egyszerűen félrefordították a fejüket. Csak öten vagy hatan szedtek elő nehány pénzdarabot a tüszőjükből, úgy, hogy az összes bevétel egy shilling és három pencere rúgott; ezt az eredményt Thornpipe nagyon kicsinylő arcfintorítással konstatálta... De mit tegyen? Be kellett érnie ennyivel is a délutáni előadásig, a mely talán jövedelmezőbb lesz és a programmot végig beváltani mindenesetre célszerűbb volt, mint a pénzt visszaadni.

És ekkor a néma bámulat után a tüntető és lármás bámulat következett. A kezek tapsolni, a lábak dobogni kezdtek, az ajkakról ah! felkiáltások lebbentek el, a melyeket talán még a kikötőben is lehetett hallani.

Thornpipe a pálcájával egy ütést mért a láda alá. Az ütésre nyögés felelt, a melyre senki se ügyelt. És egyszerre az egész láda, mondhatni csodálatos módon megelevenedett.

Úgy rémlik, mintha a babák, a melyeket valamely belső készülék mozgatott, csakugyan élnének. Victoria királynő Ő Felsége nem szállt le a trónjáról, a mi ellenkezett volna az etiquette szabályaival, sőt fel se kelt, hanem mozgatja a fejét, úgy hogy a koronás fejkötője is izeg-mozog és hol felemeli, hol lebocsátja a királyi pálcáját, mint akár egy karmester - ki egy polka ütemét jelzi. A királyi család tagjai ide-oda forgolódnak és meghajtják magukat, viszonozván az előttük elvonuló hercegek, marquis-k és baronetek tiszteletteljes üdvözlését. A miniszterelnök Gladstone, az utóbbi pedig a miniszterelnök előtt. Utánuk O’Connell következik a cambridgei herceg kiséretében, a ki olyan feszesen lépeget, mintha nyársat nyelt volna. Végre a többiek is egymásután elvonulnak, sőt még a testőrök is, a kiknek a lovaik toporzékolnak és a farkukkal jobbra-balra csapdosnak, mintha az osbornei palota udvarában volnának, nem pedig a királyi díszteremben.

És ez az egész látványosság egy számos síp hiányában sínlődő kíntorna éles és recsegő hangjainak kiséretében megy véghez. De Paddy - a ki oly fogékony a zeneművészet iránt, hogy VIII. Henrik egy hárfát vett fel a Zöld Erin cimerébe - még ettől is el volt ragadtatva, jóllehet valamely irlandi népdalt jobban szeretett volna hallani a God save the Queen-nél és a Rule Britaniánál, e búskomor himnuszoknál, a melyek a szomorú Egyesült Királyság méltó nemzeti dallamai.

De igazán, az egész mutatvány nagyon szép volt és méltán bámulatot kelthetett mindazokban, a kik sohase látták az európai nagy szinházak előadásait. A lelkesülés akkor hágott tetőpontra, mikor a bábuk mozogni kezdtek.

- Elevenek! - mondá egyik a nézők közül.

- Csak az kár, hogy beszélni nem tudnak! - jegyzé meg egy másik.

- Ne panaszkodjunk emiatt! - viszonzá a gyógyszerész, a ki szerette adni a demokratát.

Igaza volt. Szép volna, ha még a bábuk is tartanának hivatalos szónoklatokat!

- Szeretném tudni, mi mozgatja őket, - mondá a pék.

- Az ördög! - felelé egy öreg matróz.

- Igen! az ördög! - kiáltá egy pár vénasszony, a kik már félig meg is voltak róla győződve és a lelkészre tekintettek. Az utóbbi figyelmesen nézte a ládát.

- Hogyan férhetne bele az ördög ebbe a ládába? - mondá egy fiatal boltosinas, a ki ismeretes volt az együgyűségéről. - Az ördög igen magas termetű...

- Ha nincs a ládában, hát akkor a ládán kívül van! - vágott vissza egy vén banya. - Ő mutogatja a babákat.

- Nem - viszonzá a fűszeres komoly arccal, - hiszen tudjátok, hogy az ördög nem beszél ir nyelven.

Ez egyike volt azon igazságoknak, a melyeket Paddy ellentmondás nélkül elfogad. Kétségtelen volt, hogy Thornpipe nem lehetett az ördög, miután hamisítatlan ir tájszólással beszélt.

Ha tehát ördöngösség nem volt a játékban, akkor azt kellett feltételezni, hogy valamely belső gépezet mozgatja a bábukat. Azonban senki se látta, hogy Thornpipe valamely óramű kerekét felhúzta volna. Sőt - és ez a körülmény nem kerülte el a lelkész figyelmét - mihelyt a marionettek járáskelése lassulni kezdett, egy korbácsütés a szőnyeggel leborított láda alá elég volt ahhoz, hogy a mozgásukat gyorsítsa. Vajjon kinek szólt ez a korbácsütés, a mely után mindig fájdalmas nyöszörgés hallatszott?

A lelkész végére akart járni a dolognak és így szólt Thornpipehez:

- Ugyebár, kutya van a láda fenekén?

Thornpipe összeráncolta a szemöldökét, mérges pillantást vetett a lelkészre és úgy látszott, hogy szerénytelennek találja a kérdést.

- Az van ott, a mi van! - felelé. - Ez az én titkom... nem vagyok köteles azt felfedezni...

- Igaz, hogy nem tartozik vele, - viszonzá a lelkész, - de nekünk jogunk van azt hinni, hogy az ön bábuinak a gépezetét egy kutya mozgatja...

- Nos hát igen!... egy kutya - felelé Thornpipe - egy kutya egy forgó ketrecben... Mennyi időmbe és türelmembe került, míg meg tudtam reá tanítani!... És mit kaptam a fáradságomért?... Még a felét sem annak az összegnek, a melyet a papnak szoktak fizetni egy miséért.

Abban a pillanatban, mikor Thornpipe ezt a mondatot befejezte, a gépezet egyszerre elakadt, nagy boszuságára a nézőknek, a kiknek a kíváncsisága még korántse volt kielégítve. És minthogy a komédiás készült a láda tetejét becsukni azt mondván, hogy vége az előadásnak, a gyógyszerész a következő kérdést intézte hozzá:

- Hajlandó volna ön még egy előadást tartani?

- Nem - felelé Thornpipe nyersen, mert észrevette, hogy mindenki gyanakvó szemekkel tekint rá.

- Akkor se, ha két shilling bevételt biztosítanánk?

- Se két shillingért, se háromért! - kiáltá Thornpipe.

És ezzel távozni készült, de a közönség nem látszott hajlandónak utat nyitni a talyiga előtt. Eközben az eb, a gazdája intésére már indulófélben volt, mikor a ládából, zokogástól megszakított hosszas jajgatás hallatszott.

Thornpipe dühösen felkiáltott:

- Elhallgatsz, kutya fajzatja!...

- Ebben a ládában nem kutya van bezárva! - mondá a lelkész és megragadta a talyigát.

- De az! - vágott vissza Thornpipe.

- Nem... hanem egy gyermek!...

- Egy gyermek!... egy gyermek! - ismétlék a nézők.

Mily változás történt hirtelen a közönség érzelmeiben! Többé nem a kíváncsiságuk, hanem a szánalmuk nyilvánult ellenszenves magatartásban. Egy gyermek, bezárva e ládában, a hol alig vehetett lélegzetet és a kit korbácscsal ütöttek, mikor, nem mozgatta többé a babákat, mert nem volt már elég ereje mozogni a ketrecében!

- Lássuk a gyermeket!... lássuk a gyermeket! - kiálták a nézők közül többen, erélyes hangon.

Thornpipenek túlnyomó ellenféllel volt dolga. Mindazonáltal mégis ellen akart szegülni és tolni kezdte a talyigáját... Hiába erőlködött. Az egyik oldalon a pék, a másikon a gyógyszerész ragadta meg a kis kocsit és erősen megrázta. A királyi udvar még sohase látott ehhez hasonló zürzavart, a hercegek lökdösték a hercegnőket, a marquisk feldöntögették a baroneteket, a miniszterelnök felbukott és maga után vonta az egész minisztérium bukását - szóval, olyan felfordulás támadt az osbornei palotában, mintha földrengés, reszkettette volna meg az egész Wight-szigetet.

Thornpipet csakhamar megfékezték, noha dühösen rúgott-kapálózott és erősen védekezett. A nézők valamennyien beavatkoztak a küzdelembe. A talyigát megmotozták, a gyógyszerész a kerekek közé bujt és egy gyermeket húzott ki a ládából.

Igen! egy sápadt, vézna, beteges arcú, mintegy három éves gyermeket, a ki alig birt lélegzeni és a kinek lábszárain nagyon is meglátszottak a korbácsütések nyomai.

A westportiak közül senki sem ismerte ezt a gyermeket.

Ez volt a «Senki fiának», elbeszélésünk hősének, első fellépése a nyilvánosság előtt. Nem lehetett tudni, hogyan került e durva ember kezei közé, a ki nem volt az atyja. Mi azonban elmondhatjuk, hogy Thornpipe a szegény teremtést ezelőtt kilenc hónappal szedte fel a Donegal grófság egyik falujának utcáján és az olvasó láthatta, hogy mire használta őt a lelkiismeretlen hóhér.

Egy derék asszony a karjaira vette őt és igyekezett eszméletre hozni. Az egész közönség ott sürgött-forgott körüle. Érdekes, sőt értelmes arca volt a szegény mókusnak, a kinek a marionettek ládájában a saját ketrecét kellett forgatni, hogy megkereshesse a kenyerét! A kenyerét megkeresni... három éves korában!

A gyermek végre felnyitotta a szemét, de azonnal lecsukta újra, a mint megpillantotta Thornpipet, a ki feléje rohant, hogy ismét a hatalmába keríthesse őt. A komédiás dühösen felkiáltott:

- Adjátok vissza!

- Ön az atyja? - kérdé a lelkész.

- Az vagyok - felelé Thornpipe.

- Nem! ez nem az én apám! - kiáltá a gyermek és az asszony karjába kapaszkodott.

- Nem az öné! - kiáltá a gyógyszerész.

- Ön lopta ezt a gyermeket! - mondá a pék.

- És nem fogjuk önnek visszaadni, - tevé utána a lelkész.

Thornpipe mindennek dacára ellen akart szegülni. Az arca kipirult, a szemei égtek a dühtől, nem birt többé magával és szinte előre lehetett látni, hogy a legközelebbi percben előveszi a kését, de akkor két erőteljes fickó odarohant és lefegyverezte őt.

- Kergessétek el!... kergessétek el! - kiálták a nők.

- Pusztulj innét, nyomorult! - mondá a gyógyszerész.

- És többé meg ne lássunk tégedet a grófságban! - kiáltá a lelkész fenyegető taglejtéssel.

Thornpipe nagyot ütött korbácsával a kutyára és a talyiga elindult felfelé a westporti főutcán.

- A gazember! - mondá a gyógyszerész. - Nem adok neki három hónapot, hogy eltáncolja a kilmeinhami menuétet.

Ezt a menuétet eltáncolni a tájszólam szerint annyit jelent, mint az akasztófán himbálózni.

A lelkész aztán megkérdezte a gyermektől, hogy mi a neve.

- Senki fia, - felelé a fiú meglehetősen szilárd hangon.

És valóban, nem is volt más neve.

III.
A rongyosok iskolája

- Hát a tizenhármasnak mi a baja?

- Lázbeteg.

- És a kilencesnek?...

- Szamárhurutja van.

- És a tizenhetesnek?...

- Annak is szamárhurutja van.

- És a huszonhármasnak?...

- Annál, úgy hiszem, skarlát fog kifejlődni.

És e feleleteket O’Bodkins úr egymásután feljegyezte egy bámulatos rendszerességgel vezetett könyvbe a 23, 17, 9, és 13 számok nyilt számlájára. Külön rovatok voltak e könyvben a betegség, az orvosi látogatás idejének, a megrendelt gyógyszerek és azok alkalmazása módjának megjelölésére, mikor majd a betegek a kórházba kerülnek. A nevek góth-betűkkel voltak beirva, a számok arab számjegyekkel, a gyógyszerek kerek irással, a rendelvények pedig angol folyó irással - az egyes fontosabb szók kék tintával voltak aláhúzva és a rovatokat vörös tintával húzott kettős vonalak választották el egymástól. Szóval az egész könyv a szépirászat mintaképe és a könyvvitel remeke volt.

- E gyermekek közül nehány komolyan beteg, - mondá az orvos. - Gondoskodjék, hogy meg ne hüljenek átszállítás közben.

- Igen... igen... majd elintézem! - felelé hanyagul O’Bodkins úr. - Mihelyt egyszer elmentek innét, semmi közöm többé hozzájuk. A fődolog az, hogy a könyveim rendben legyenek...

- És aztán, - monda az orvos a pálcája és a kalapja után nyulva - ha a betegség elragadja őket, úgy hiszem, az se lesz nagy veszteség...

- Nem, - viszonzá O’Bodkins úr. - Egyszerűen beirom őket az elhaltak rovatába és a számlájuk ki lesz egyenlítve. Már pedig úgy hiszem, hogy senkinek sincs joga panaszkodni, mihelyt a számlája ki van egyenlítve.

És az orvos eltávozott, miután O’Bodkins úrral kezet szorított.

O’Bodkins úr a «rongyosok iskolájának» igazgatója volt Galway városkában, a mely a hasonnevű öbölben és grófságban fekszik, a Connaught tartomány délnyugati részén. E tartomány az egyetlen, a hol a katholikusok földbirtokot birhatnak tulajdonul és az angol kormány ide, valamint a Munster tartományba igyekszik visszaszorítani a katholikus Irlandot.

O’Bodkins azok közé a tipikus alakok közé tartozik, a melyeket nem lehet az emberi nem legjobb indulatú osztályához sorozni. Az alacsony, zömök ember egyike volt azon agglegényeknek, a kik sohase voltak fiatalok és sohase lesznek öregek, mert mindig egyformák voltak és maradnak; a kiknek a haja ki nem hull, se meg nem őszül; a kik aranyba foglalt pápaszemmel jöttek a világra és a kiket ugyanazzal a pápaszemmel együtt kellene eltemetni; a kiket sohase bántott se kenyérkereseti, se családi gond és sohase birt elérzékenyíteni semmiféle szerelmi vagy baráti érzelem, semmiféle szánalom vagy rokonszenv, mert éppen csak annyi szivük van, amennyi a megélhetéshez szükséges. Vannak ilyen se jó, se gonosz lények, a kik egész életükben nem tesznek se jót, se rosszat, és a kik sohase szerencsétlenek - még a mások szerencsétlensége miatt sem.

Ilyen volt O’Bodkins és készségesen elismerjük, hogy valósággal arra született, hogy a «rongyosok iskolájának» igazgatója legyen.

Láttuk, mily bámulatos pontosságról és a «tartozik és követel» mily alapos ismeretéről tanuskodtak O’Bodkins úr könyvei. Két segéde volt: Kriss anyó, egy vénasszony, a ki a pipáját soha ki nem vette a szájából és egy tizenhat éves régi tanítvány, a ki a Grip névre hallgatott. Ez a jó, nyájas tekintetű, vidám arcú és - a mi az ireknél jellemző ismertető jel - fitos orrú fiú végtelenül sokkal jobb volt ama nyomorultak háromnegyed részénél, a kik az efféle iskolai kórházakba kerülnek.

A «rongyosok» azok az árvák vagy a szülőiktől elhagyott gyermekek, a kiknek túlnyomó többsége sohasem ismerte sem az apját, sem az anyját, a kiket az utcán vagy az országúton szedtek fel és a kik megint oda fognak visszatérni, mihelyt elérik azt a kort, hogy dolgozhatnak. Mily salakja ez a társadalomnak! Mily erkölcsi sülyedés! Mily gyüjteménye az emberi hernyóknak, a melyeknek az a rendeltetésük, hogy szörnyetegek váljanak belőlük! És mi is teremhet abból a magból, a melyet találomra szórnak a kövezet hézagai közé?

Mintegy harminc gyermek volt a galwayi iskolában. Az életkoruk három és tizenkét év közt váltakozott; rongyokba voltak burkolva valamennyien és folyvást éheztek, mert hiszen csak az emberi könyörületesség hulladékaiból kellett táplálkozniuk. Többen közülök, mint az imént láttuk, betegek voltak, és valóban e gyermekek nagyszámmal járulnak a halandósági statisztikához - a mi utóvégre is, az orvos véleménye szerint, nem nagy veszteség.

És az orvosnak igaza van, ha semmiféle gondozás, semmiféle erkölcsi oktatás se képes őket abban megakadályozni, hogy gonosztevők legyenek. Pedig lakik lélek e szomorú hüvelyben és jobb vezetés és a misszionáriusokéhoz hasonló önfeláldozás mellett, a lelkeket talán fogékonyakká lehetne tenni a jó iránt. De a szerencsétleneknek mindenesetre másféle nevelőkre volna szükségük, mint ama szalmabábok egyikére, a melyeknek szánalmas típusa O’Bodkins úrban testesült meg és a milyeneknek mását gyakran megtalálhatjuk másutt is, nem csupán Irland inséges grófságaiban.

Senki fia a rongyosok iskolájának legfiatalabb növendékei közé tartozott. Még nem volt ötödfél éves. A szegény gyermek! Bizvást a homlokán viselhette volna e siralmas jelszót: üldöz a balszerencse! Miután Thornpipe kegyetlen kezei közül nehány könyörületes lélek kiragadta volna, eljutni Galwayba, a «rongyosok iskolájába» - valóban szomorú sors! És ki tudja, ha innét kikerül, nem fog-e még szomorúbb sorsra jutni?...

Kétségkívül emberbaráti érzés indította a lelkészt arra, hogy elvegye a gyereket az utcai komédiástól. Többféle sikertelen tudakozódás után le kellett mondani a reményről, hogy a szegény fiú szüleit kinyomozza. «Senki fia» csak arra emlékezett, hogy egy gonosz asszonynál élt egy leánykával együtt, a ki őt néha megcsókolta és egy másik kicsikével, a ki meghalt... Hol volt ez?... Nem tudta. Senki se tudta volna megmondani, vajjon talált gyermek volt-e vagy ellopták-e szülőitől.

Westportban, hol az egyik, hol a másik háznál viselték a gondját. Az asszonyok nagyon megsajnálták és szánakoztak a sorsa fölött. A «Senki fia» név rajta száradt. Egyes családok egy hétig, két hétig maguknál tartották. Így tartott ez három hónapig. De a község nem volt gazdag és számos szerencsétlen ember eltartásáról kellett gondoskodnia. Ha lett volna gyermekmenháza, Senki fiát ott helyezték volna el. De ilyen menház nem létezett Westportban. Kénytelenek voltak tehát elküldeni őt Galwayba, a «rongyosok iskolájába» és most már kilenc hónap óta tengődött ott, nyomorult pajtásai közt. Vajjon mi lesz belőle, mikor azt az iskolát elhagyja, ha ugyan valaha el fogja hagyni? Vannak a sorstól kitagadott teremtmények, a kikre nézve már legzsengébb koruktól fogva a lét, a maga mindennapi szükségeivel az élet és halál kérdése - és a kérdés nagyon is gyakran válasz nélkül marad!

Senki fia tehát kilenc hónap óta a félig hülye Kriss asszony, a sorsába belenyugodott szegény Grip és O’Bodkins úr gondjára volt bizva, a kiről tudjuk, hogy csupán a bevételeket és kiadásokat egyensulyozó gép volt és egyéb semmi. Azonban egészséges testalkata lehetővé tette a szegény fiúnak, hogy az elpusztulás ennyiféle rémének ellentálljon. Még nem szerepelt az igazgató főkönyvének vörheny-, skarlát- és egyéb gyermekbetegségek rovatában, máskülönben a számlája már ki lett volna egyenlítve... ama közös sírgödörben, a melyet Galway a «rongyosai» számára engedélyezett.

De ha Senki fia az egészség tekintetében sértetlenül kiállta az efféle megpróbáltatásokat, mi mindentől nem lehetett tartani szellemi és erkölcsi fejlődését illetőleg? Hogyan fog ellentállhatni a testileg és lelkileg megromlott gyomokkal való érintkezés befolyásainak, e gyermekek közt, a kiknek egy részéről nem lehetett tudni, hol és kitől születtek, míg a másik rész többsége oly szülőktől származott, a kik messzefekvő fegyencgyarmatokban éltek vagy éppen kivégeztettek.

Volt most is köztük egy olyan, a kinek az anyja a Norfolk-szigeten, az ausztráliai tengerek közepén, «töltötte ki az idejét» és a kinek egy gyilkosság miatt halálra itélt atyját a hires Bercy hóhér küldte a másvilágra a Newgate-börtönben.

E fiú vezetékneve Carker volt. Már tizenkét éves korában arra látszott rendeltetve lenni, hogy a szülők nyomdokait kövesse. Nem lehet csodálkoznunk a fölött, hogy a «rongyosok iskolájá»-nak e romlott világában máris «valaki» volt. Bizonyos tekintéllyel birt, minthogy romlott volt és másokat is tudott megrontani. Hizelgőkkel és cimborákkal rendelkezvén, természetesen a legrosszabb fiúk vezéreként szerepelt és mindenkor készen állt valamely csíny elkövetésére addig is, míg bűntetteket követne el, mihelyt egyszer az iskola ki fogja bocsátani ezt az egész megmételyezett rajt az országútakra.

Sietünk megjegyezni, hogy Senki fia csak irtózatot érzett Carker iránt, noha nem szünt meg őt bámulni. Hogy is ne! hiszen egy akasztott embernek a fia volt!

Általában ezek az iskolák alig hasonlítanak a modern tanintézetekhez, a melyekben matematikai módszer szerint kap minden egyes növendék ennyi meg ennyi köbméter levegőt. A berendezés méltó a növendékekhez. Ágy gyanánt szalmazsák, a melyet még csak meg se fordítanak. Az ágyak megvetése tehát nem sok időt vesz igénybe. Éttermek? Mire valók volnának az ilyenek, mikor a gyermekek csak nehány falat kenyeret és egy pár burgonyát kapnak - sőt az utóbbi néha el is marad. A mi a tanulmányi anyagot illeti, ennek a kezelése O’Bodkins úrra van bízva a galwayi «rongyosok iskolájában». Az igazgató úrnak az olvasás, irás és elemi számolás tudományát kellene oktatnia, de ő senkit se szokott a tanulásra kényszeríteni, elannyira, hogy az iskolájában eltöltött két vagy három év után alig akadt tíz-tizenkét gyermek, a ki képes lett volna akárcsak egy hirdetést is elolvasni. Senki fia, jóllehet a legfiatalabbak közé tartozott, nagyon kivált a társai közül és bizonyos tanulási kedvet árult el, a melyért sok gúnyolódást kellett hallania. Mily szomorú és egyszersmind mily nagy társadalmi felelősséget von maga után, ha egy elme, a mely szinte szomjazza a műveltetést, kénytelen a nélkül maradni. Ki tudhatná, mennyit veszít a jövő az által, hogy parlagon hagynak egy fiatal elmét, a melybe a természet talán jó magvakat ültetett, a melyek soha se fognak gyümölcsözni?

Az iskola személyzete nem azért nem dolgozott a fejével, mintha talán a kezével végzett volna becsületes munkát. Némi tüzelő anyagot összeszedni, ruhafoszlányokat összekoldulni a könyörületes szivű embereknél, összeszedni a lovak és egyéb háziállatok ganéját és azt eladni nehány copperért a majorokban - a mely jövedelem számára O’Bodkins úr különös számlát nyitott - felkutatni az utcaszögleteken felhalmozódott szemetet, lehetőleg a kutyák előtt, vagy ha kell, a kutyákkal vívott csata után: ebből állt a gyermekek mindennapi foglalatossága. Játékról, szórakozásról szó se volt, ha csak mulatságszámba nem megy az, hogy egymást körmölték, csipték, harapták, öklözték és rugdalták és hogy Grip ellen mindenféle csínyeket követtek el. Igaz, hogy a derék fiú mindezt igen békésen tűrte, a mi Carkert és a többieket még inkább ösztönözte, hogy épp oly gyáván, mint kegyetlenül üldözzék őt.

A «rongyosok iskolájában» az egyetlen félig-meddig tisztességes szoba az igazgatóé volt.

Magától értetődik, hogy oda senkit se bocsátott be. A könyveit csakhamar széttépték és a lapokat ezerfelé szétszórták volna. Nem is volt semmi kifogása az ellen, hogy a «növendékei» az utcán kóboroljanak, tévelyegjenek és garázdálkodjanak. Azt tartotta, hogy anélkül is mindig nagyon is korán látja őket, mikor az éhség vagy az álmosság visszaszólította a gyermekeket az iskolába.

Senki fia komolyabb elméjével és jó ösztöneivel rendszerint célpontja volt Carker és öt vagy hat épp oly haszontalan fiú ostoba tréfáinak, sőt durvaságainak. Sohase panaszkodott emiatt. Ah! miért nem volt erősebb! Hogyan kényszerítette volna a társait, hogy tiszteljék őt, hogyan viszonzott volna ökölütést ökölütéssel, rugást rugással és mennyi harag gyűlt össze a szivében a miatt, hogy gyöngének érezte magát az önvédelemre!

Egyébiránt azok közé tartozott, a kik legritkábban hagyták el az iskola-épületet, mert boldog volt, ha némi nyugalmat élvezhetett, míg a többiek a városban kóboroltak. Ez által kétségkívül a testi jóléte szenvedett kárt, mert ő is találhatott volna némi megrágható hulladékot, vagy az alamizsnakép kapott egy-két copperért vásárolhatott volna «régi süteményt». De nem fért a természetéhez, kinyujtani a kezét vagy a kocsik után futni abban a reményben, hogy elkaphat egy-egy apró pénzdarabot és főleg elcsenni valamely csekélységet a kirakatokból és az Isten tudja, hogy a társai ezt a mesterséget minden kedvező alkalommal szivesen gyakorolták! Nem! ő inkább otthon maradt Grippel.

- Nem mégy el hazulról? - kérdé tőle Grip.

- Nem, Grip.

- Carker meg fog verni, ha estig semmit se hoztál haza.

- Hát hadd verjen meg inkább.

Grip határozott vonzalommal viseltetett Senki fia iránt, a melyet ez viszonzott. Miután az értelem nem hiányzott nála és irni meg olvasni tudott, megkisérlette a gyermeket megtanítani arra, a mit ő maga megtanult. Senki fia, mióta Galwayba került, csakugyan kezdett némi előmeneteleket tanusítani, legalább az olvasás tekintetében és reményleni lehetett, hogy nem fog szégyenére válni a tanítójának.

Nem szabad említetlenül hagynunk, hogy Grip egy egész csomó mulatságos történetet tudott és azokat igen vígan tudta elbeszélni.

A Kis Emberke előtt úgy rémlett, mintha a derék fiú kacagása a komor környezetben egy-egy napsugarat vetne a komor iskolaépület falai közé.

Hősünket főleg az ingerelte leginkább, hogy a többiek éppen Gripre agyarkodtak leginkább és őt választották gonosz indulataik céltáblájául. De ismételjük, hogy Grip ezen incselkedéseket bölcs nyugalommal tűrte.

- Grip?... - így szólt hozzá némelykor Senki fia.

- Mit akarsz?

- Ez a Carker nagyon gonosz fiú!

- Bizony nagyon gonosz.

- Miért nem vered meg istenesen?...

- Megverjem?

- Őt is, a többieket is!

Grip a vállat vonogatta.

- Nem vagy te erős, Grip?

- Nem tudom.

- Pedig a karjaid és a lábszáraid ugyancsak hosszúk.

Igen, Grip hosszú volt és sovány, mint egy villámhárító rúdja.

- Nos hát, Grip, miért nem náspángolod el ezeket a gonosz férgeket?

- Mert nem érdemes!

- Ah! ha nekem olyan karjaim és lábszáraim volnának mint a tieid!...

- Hát akkor helyesebben cselekednél, ha munkára használnád! - viszonzá Grip.

- Azt hiszed?

- Bizonyos vagyok felőle.

- Nos hát!... együtt fogunk dolgozni!... Akarod, hogy megpróbáljuk?

Grip szivesen ráállt.

Néha mindketten kimentek a városba. Grip magával vitte a gyermeket, mikor valahová elküldték. Senki fiának az öltözete nagyon nyomorúságos volt, a ruhái még az ő termetének se feleltek meg, nadrágján és mellényén egyik lyuk és hasadás a másikat érte, a sapkájának nem volt teteje, a lábain a tehénbőrből készült sarut csak egy darab kötél tartotta össze a talppal. Grip szintén rongyokba volt burkolva és bizony nem volt tisztességesebb a külseje. Szóval a hórihorgas fiú és Senki fia méltók voltak egymáshoz. Szép időben hagyján, de Irland éjszaki grófságaiban a szép idő oly ritka, mint Paddy kunyhójában a jó ebéd. Esőben és hóban a két nyomorult teremtés hidegtől megkékült arcával, széltől lobbos szemeivel, hótól fagyos lábaival, valóban szánalmat kelthetett. A nagyobbik a kezénél fogva vezette a kisebbiket és futottak, hogy ne érezzék annyira a hideget.

Így tévelyegtek Galway utcáin, a melyek egy spanyol mezővároséihoz hasonlítanak. El voltak hagyatva a közönyös lakosság közepette. Senki fia szerette volna tudni, milyenek voltak ezek a házak belül.

Az elrácsozott szűk ablakokon és a lebocsátott redőnyökön keresztül semmit se lehetett látni. A fiúra nézve ezek a házak megannyi vasszekrények voltak, a melyek kétségkívül telidestele lehettek pénzes zacskókkal. És milyen gyönyörűség lehetett volna, megtekinteni a szállodák szép szobáit, főleg a Hôtel Royal-éit, a melynek kapuja elé kocsin érkeztek a vendégek! De az inasok elkergették volna őket, mint az ebeket, vagy mint a koldusokat, a mi még rosszabb, mert hiszen az ebeket néha még meg is simogatják.

És mikor megálltak a boltok előtt, a melyek pedig Felső Irlandban ugyancsak fogyatékosan vannak felszerelve a kirakatban levő tárgyak megbecsülhetlen értekű drágaságok gyűjteményének látszottak előttük. Mily sóvár pillantásokat tetettek itt egy ruha-kirakatra, ők, a kik rongyokba voltak burkolva, ott egy cipő-kirakatra, ők, a kik mezítláb jártak! És vajjon fogják e valaha ismerni azt a gyönyört hogy oly új ruhát ölthessenek magukra a mely az ő testükre van szabva és egy pár olyan cipőt húzhassanak fel a melyhez mértéket vettek a lábaikról? Bizonynyal nem, ép oly kevéssé mint más annyi nyomorult a ki arra van kárhoztatva hogy a mások viselt ruháiba öltözködjék és a kunyhók hulladékaiból táplálkozzék.

A mészárszékek ajtaján kettéhajtott ökrök függtek, akkorák, hogy az egész «rongyosok iskolája» egy hónapig táplálkozhatott volna belőlük. Mikor Grip és Senki fia ezeket szájtátva nézegették, fájdalmas szorongást éreztek a gyomrukban.

- No csak mozgasd az állkapcsodat kicsikém, - mondá Grip kedélyes hangon. - Aztán bizvást azt gondolhatod, hogy valósággal eszel.

A nagy kenyerek és cipók előtt, a melyek meleg illatot leheltek és a «kalácsok» és egyéb sütemények előtt, a melyek felköltötték az arra menők étvágyát, szintén megálltak éhező gyomorral, sóvár szemekkel, tele mohó kivánsággal és Senki fia e szókat mormogta:

- Milyen jó lehet mindez.

- Biztosítlak felőle, hogy jó.

- Ettél már valaha ilyet?

- Ettem... egyszer.

- Ah! - sóhajtá Senki fia.

Ő még ilyesmit sohasem evett, se Thornpipenél, sem pedig mióta a «rongyosok iskolájába» került.

Egy napon egy asszonyság, a kit szánalomra indított a szegény fiú halvány arca, megkérdé tőle, hogy örömet okozna-e neki egy darab sütemény?

- Jobban szeretnék egy darab kenyeret, asszonyom, - felelé Senki fia.

- És miért, gyermekem?

- Mert az nagyobb volna.

Egy izben Grip, a ki valamely megbízatásban eljárván, nehány pencet kapott borravalóképpen, egy süteményt ajándékozott neki, a mely már legalább egy hetes lehetett.

- Jó-e? - kérdé Senki fiától.

- Oh!... az ember azt hinné, hogy meg van cukrozva!

- Elhiszem azt, hogy meg van cukrozva, - viszonzá Grip - még pedig igazi cukorral!

Némelykor Grip és Senki fia elsétáltak a Sallhill külvárosig is. Innét végig lehet látni az egész öblön, a mely Irlandban a legszebbek közé tartozik, a három Aran szigeten, a melyek az öböl bejárása előtt feküsznek, mint a Vigo öböl három éke, végre a háttérben a Burren, a Clarc komor hegységein és a Moher meredek parti szirtjein. Innét visszatértek a kikötő felé, a rakpartokra, a dockok felé, a melyeknek építése akkor kezdődött, midőn Galwayt szándékoztak kiindulási pontjává tenni egy tengerentúli vonalnak, a mely Európa és az amerikai Egyesült Államok közt a legrövidebb lett volna.

Mikor mindketten megpillantották az öbölben horgonyzó, vagy a kikötő bejárása előtt veszteglő hajókat, mintegy ellenállhatatlanul vonzatva érezték magukat, kétségkívül sejtvén, hogy a tenger kevésbbé kegyetlen a szegény emberek iránt, mint a szárazföld, hogy biztosabb megélhetést igér nekik, hogy az élet jobb az oceánok éles levegőjében, mint a városok megfertőztetett odúiban és végre, hogy a tengerész-mesterség az, a mely a gyermek egészségét és a felnőtt ember kenyérkeresetét leginkább biztosítja.

- Milyen szép dolog lehet, Grip, ezeken a nagy vitorlás hajókon utazni! - mondá Senki fia.

- Ha tudnád, mennyire vágyom utána! - viszonzá Grip a fejével bólintva.

- Hát akkor miért nem mégy el tengerésznek a tengerre?

- Igazad van... Miért nem vagyok én tengerész?...

- Elmennél messze.... messze...

- Talán még az is meg fog történni! - mondá Grip.

No de hát egyelőre még nem volt tengerész.

A galwayi kikötőt egy folyó torkolata képezi, a mely a Corrub tóból ered és az öbölbe szakad. A túlsó parton, egy hídon túl a Claddagh nevű, sajátszerű falu fekszik, négyezer lakosával. Nem lakik benne más, mint csupa halász, a kik sokáig jelentékeny jogokkal felruházott községi önkormányzatot élveztek. Polgármesterük a régi diplomákban királynak cimeztetik. Grip és a gyermek hébe-korba elmentek Claddaghig is.

Mit nem adott volna érte Senki fia, ha ő is ezen erőteljes, szilaj, napbarnította és széltől piros arcú gyermekek egyike és ezen izmos gaël vérű, kissé szilaj külsejű anyák egyikének a fia lehetne! Szive mélyéből irigyelte ezeket az egészséges fickókat, a kik valóban boldogabbak a városi gyermekeknél... Szeretett volna e lármás, játszó és a pocsolyában lubickoló hadhoz tartozni... Kedve lett volna közéjük vegyülni és megfogni a kezeiket... De nem merte megtenni, mert hiszen rongyokba volt burkolva és ha feléjük közelednék, azt hihetnék, hogy alamizsnát akar koldulni. Félre vonult tehát, a szemében egy könycsepp csillámlott; - aztán tovább ment a piac felé és nézte az élénk szinű mokrelleket és a szürke heringeket, az egyetlen halakat, a melyekre a claddaghiak halásznak. A mi a tengeri rákokat és a nagy tengeri pókokat illeti, a melyek az öböl sziklái közt hemzsegnek, ezekről nem hihette, hogy meg lehessen enni, noha Grip - persze csak hallomás után, - váltig erősítette, «hogy ezeknek az állatoknak tejszines sütemény van a teknőjükben!». Talán valaha még személyes tapasztalat alapján is meg fognak győződhetni róla, mi igaz van ezen állításban.

A sétájuk befejezte után mindketten visszatértek a szűk és piszkos utcákon keresztül a «rongyosok iskolája» városrészébe. Romok közt haladtak végig, a melyek Galwayt oly városhoz teszik hasonlóvá, a melyet a földrengés félig elpusztított. És még a romokban is van bizonyos bűbáj, ha az idő művei. Itt azonban a házak, a melyek pénzhiány miatt befejezetlenül maradtak, e félbehagyott épületek, a melyeknek a falai megrepedeztek, szóval mindaz, a mi az elhagyatás, nem pedig a századok műve volt, nyomasztóan szomorú benyomással volt a nézőre.

Hanem a galwayi szegény városrésznél is szomorúbb, a külvárosok legutolsó viskójánál is visszataszítóbb volt az az undorító és utálatos épület, az az elégtelen és ronda menház, a melyhez a nyomorúság vitte Senki fia társait és ő, valamint Grip, valóban nem siettek, mikor ütött az óra a visszatérésre a «rongyosok iskolájá»-ba.

IV.
Egy sirály temetése

Vajjon Senki fia e kínos élet, a «rongyosok» e romlott légkörének közepette nem kereste-e fel néha gondolataival a múltat?

Könnyen érthető, ha egy gyermek, a kit gondozás és dédelgetés boldogít, teljesen átengedi magát az élet örömeinek, nem gondol arra, a mi volt és a mi lesz, hanem élvezi zsenge korának gyönyöreit. De fájdalom! nem így áll a dolog arra nézve, a kinek a múltja csupán szenvedésekből állt. Előtte a jövő a legsötétebb szinben tünik fel. Előre tekint, miután hátra pillantott volna.

És mit látott Senki fia, ha egy vagy két évvel visszafelé tekintett? Látta az állatiasan durva Thornpipet, ezt a könyörtelen koldust és folyvást attól tartott, hogy egyszerre csak találkozni fog vele valamelyik utcasarkon avagy az országúton, s hogy egykori kínzója erős kezeivel megragadja őt. Aztán egy másik, homályos és rettenetes emlék merült fel elméjében, annak az embertelen asszonynak az emléke, a ki őt kínozta, de egyszersmind ama két leányka vigasztaló képe is, a kik közül egyik őt a térdein ringatta.

- Úgy vélem, jól emlékezem, hogy Sissynek[1] hívták - mondá egy ízben Gripnek.

- Nagyon csinos név! - viszonzá Grip.

Grip voltaképen meg volt győződve róla, hogy ez a Sissy csupán a gyermek képzelmében élt, mert sohase lehetett felőle semmi biztosabbat megtudni. De Senki fia szinte kész volt megharagudni, ha valaki kételkedni látszott a Sissy létezésében. Hiszen lelki szemeivel szinte látta őt... Miért ne találhatná fel valamikor?... Vajjon mi lett belőle?.... Ott van-e még annál a sárkánynál?... Vajjon sok mértföld választja-e el őt kis pajtásától?... A leányka nagyon szerette őt és ő is viszont a leánykát... Ez volt a legelső vonzalom, a melyet érzett, mielőtt Grippel megismerkedett volna és úgy beszélt róla, mint egy nagy leányról... Sissy jó és szelid volt, cirógatta őt, letörülte a könyeit, csókokkal halmozta el az arcát és megosztotta vele a burgonyáját...

- Szerettem volna őt védelmezni, mikor az a gonosz asszony megverte - mondá Senki fia.

- Magam is és azt hiszem, hogy jó nagyokat húztam volna rá, - viszonzá Grip, hogy örömet okozzon a gyermeknek.

Egyébiránt, ha egyfelől ez a derék fiú nem igen védelmezte magát, mikor megtámadták, másfelől nagyon jól megtudott védelmezni másokat és ezt már be is bizonyította, mikor alkalma nyilt rendreutasítani a gonosz fajzatokat, a kik a védencét gyötörték.

Egy ízben Senki fiát, a ki akkor még csak nehány hónap óta lakott a «rongyosok iskolájá»-ban, a vasárnapi harangszó becsalogatta a galwayi székesegyházba. Meg kell vallanunk, hogy csak a véletlen vezette őt oda, mert még a turistáknak is alig sikerült megtalálni a templomot a sáros és szűk utcák útvesztőjében.

Félénken és szégyenkezve állt a fiú a szentegyházban. Ha a félelmetes sekrestyés észreveszi a rongyos, csaknem meztelen gyermeket, bizonyára nem engedte volna meg, hogy a templomban maradjon. Nagyon csodálkozott mindazon, a mit hallott és látott, el volt ragadtatva az énektől, az orgonajátéktól, a pap fényes, aranyos egyházi ruháitól és a hosszú viaszgyertyáktól.

Senki fia nem feledte el, hogy a westporti lelkész beszélt neki néha az Istenről, a ki minden ember atyja. Sőt arra is emlékezett, hogy valahányszor Thornpipe az Isten nevét kiejtette, azt mindenkor borzasztó káromkodások közé vegyítette és ez a visszaemlékezés megzavarta gondolatait a vallásos szertartás közepette. És mégis e templom boltívei alatt, rejtekhelyén, egy hatalmas oszlop mögött, bizonyos kiváncsiság támadt fel benne: úgy nézte a papokat, a mint a katonákat nézte volna. Aztán mig az úrfelmutatás alatt az összes jelenvoltak letérdeltek, kiment, mielőtt őt észrevehettek volna és lépteivel nem ütött nagyobb zajt, mint egy egér, mikor végig fut a padlón.

A templomból hazatérvén, senkinek se szólt egy szót se, még Gripnek sem, a ki különben csak nagyon homályos fogalommal birt a mise és vecsernye pompájának jelentőségéről. Azonban egy második látogatás után a templomban, éppen egyedül lévén Krissel, azt a kérdést kockáztatta, hogy micsoda voltaképen az Isten?

- Az Isten?... - viszonzá a vén asszony, borzalmasan forgatván a szemeit, a cseréppipájából gomolygó rossz illatú dohányfüstfelhők közepett.

- Igen... az Isten.

- Az Isten, - felelé Kriss - az Isten az ördög testvére, és elküldi hozzá azokat a rongyos gyermekeket, a kik nem jól viselik magukat, hogy megsüsse őket a pokolbeli tűznél.

E szók hallatára Senki fia elsápadt és bár nagyon szerette volna tudni, hogy mi az a pokol, a mely tele van lángokkal és gyermekekkel, még se mert egy második kérdést intézni Krisshez.

De nem szünt meg gondolni arra az Istenre, a kinek úgy látszik, nincs egyéb dolga, mint megbüntetni a kis gyermekeket, még pedig, a mint a Kriss szavaiból kivehető volt, nagyon kegyetlenül.

Egy napon azonban az aggodalmai annyira fokozódtak, hogy beszélni akart róluk Grip barátjával.

- Grip, - mondá neki, - hallottál te valaha beszélni a pokolról?

- Hallottam néha, kicsikém.

- Hol van az a pokol?

- Nem tudom.

- Mondd csak... ha ott elégetik a rossz gyermekeket, meg fogják-e sütni Carkert is?

- Meg bizony, még pedig erős tűznél!

- Hát én Grip... mond csak... nem vagyok én rossz?

- Te... hogy rossz vagy-e?... Nem gondolom!

- Eszerint engem nem fognak megsütni?

- Még a hajad szálának se lesz bántódása!

- A tiednek se, Grip?

- Bizonyára nem, az enyimnek se.

És Grip jónak látta hozzátenni, hogy nem is volna érdemes, mert ily sovány létére rögtön hamuvá égne.

Mindössze ennyit tudott Senki fia az Istenről, ennyit tanult a katekizmusból. De az életkorának egyszerűségében és naivságában mégis érezte, hogy mi a jó és mi a rossz. De ha nem is kellett attól félnie, hogy a vén Kriss szabályai szerint fog bünhődni, annál több oka volt attól tartani, hogy a Bodkins rendszerének szigorait kell majd tapasztalnia.

O’Bodkins úr valóban elégedetlen volt. Senki fia csakis a költségek rovatában szerepelt, a bevételek rovatában pedig éppen nem. Ez a fickó belekerült - oh! bizony nem nagy összegbe, kedves O’Bodkins úr! - ellenben semmit sem jövedelmezett. A többiek legalább a koldulás és néha a lopás által részben hozzájárultak az eltartási költségek fedezéséhez, de ez a fiú csakis pénzbe került.

Egy szép napon O’Bodkins úr eziránt heves szemrehányásokkal illette őt, szúró pillantásokat vetvén rá, rézfoglalatú szemüvegén keresztül.

Senki fiában elég lelkierő volt, hogy ne sirjon ezen intelem hallatára, a melyben O’Bodkins úr kettős minőségében, mint könyvvivő és mint igazgató részesítette őt.

- Te semmit sem akarsz tenni? - mondá neki.

- De igenis, - viszonzá a gyermek. - Csak tessék megmondani, mit tegyek?

- Olyasmit, a mivel pótolhatod azt, a mibe kerülsz!

- Nagyon szeretném megtenni, de nem tudom, hogyan tegyem.

- Meg lehet szólítani az embereket az utcán... kérni lehet őket, hogy valamely megbizást adjanak...

- Nagyon kicsi vagyok... senki sem akar megbizást adni.

- Nos hát, akkor keresgélni lehet a szemétben, az utcasarkokon! Mindenkor talál ott az ember valamit...

- A kutyák megharapnak és én nagyon gyönge vagyok... Nem tudom őket elkergetni.

- Igazán!... Vannak-e kezeid?

- Vannak.

- Vannak-e lábaid?

- Vannak.

- No hát, szaladj az országúton a kocsik után és koldulj aprópénzt, ha más egyebet nem tudsz tenni.

- Aprópénzt kolduljak?

És Senki fia összerezzent, annyira sértette ez a feltevés a veleszületett büszkeségét! igen! ez a helyes kifejezés. Elpirult arra a gondolatra, hogy koldulásra nyujtsa ki a kezét.

- Ezt nem tudnám megtenni, O’Bodkins úr! - mondá.

- Ah! nem birnád megtenni?

- Nem!

- És vajjon élhetnél-e a nélkül, hogy ne egyél? Ugyebár nem?... Pedig hát figyelmeztetlek, hogy előbb-utóbb ilyen életmódra szorítlak, ha nem jut az eszedbe valamely mód a kenyérkeresetre!... És most, takarodjál!

A kenyerét megkeresni... négy éves és nehány hónapos korában! Igaz ugyan, hogy már kenyérkereső volt Thornpipenél is, de milyen módon! A gyermek «eltakarodott», nagyon leverten. És megesett volna rajta a szive annak, a ki őt látta volna összetett karokkal, lehorgasztott fejjel egy sarokban állni. Milyen teher volt az élet erre a szegény kis teremtésre nézve!

Senki se képzelheti, mennyit szenvednek ezek a szegény kisdedek, ha ugyan a nyomor el nem tompította őket, legzsengébb koruktól kezdve és soha senki se fog megkönyörülni a sorsukon!

Aztán O’Bodkins úr intelmei után, az iskolabeli vásott fiúk incselkedései következtek.

Ezeket a fickókat dühösekké tette az az öntudat, hogy ez a fiú becsületesebb volt, mint ők. Örömöt okozott nekik az, hogy őt a rosszra csábíthatták és nem kímélték tőle sem a rossz tanácsokat, sem az ütlegeket.

Különösen Carker volt kifogyhatatlan e tekintetben és makacsságát csakis a megrögzött rosszasága tette érthetővé.

- Te nem akarsz koldulni? - kérdé egy ízben.

- Nem, - felelé Senki fia határozott hangon.

- No hát ostoba barom, az ember nem kér... hanem vesz.

- Vesz?

- Persze, hogy vesz... Mikor az ember egy jól öltözött urat pillant meg, a kinek zsebéből kilóg a zsebkendő, akkor oda közeledik hozzá és ügyesen meghuzza a zsebkendőt, a mely kicsúszik magától is.

- Hagyj engem békében, Carker!

- És némelykor egy tárca is jön ki a zsebkendővel.

- Hiszen ez lopás.

- És a gazdagok tárcáiban nem aprópénzt talál ám az ember, hanem shillingeket, koronákat, aranyat, azokat aztán az ember hazahozza és megosztja a társaival... te mihaszna!

- Igen és az ember fittyet hány a rendőrnek és elszalad, - mondá egy másik.

- És aztán, - folytatá Carker, - ha az embert be is csuknák, hát az se valami nagy baj. Az ember ott épp oly jól érezheti magát, mint itt, sőt jobban. Kap kenyeret, burgonyalevest és ehetik, amennyi neki tetszik.

- Nem akarok... nem akarok! - kiáltá ismételten a gyermek, vergődvén e semmirekellők közt, a kik ide-oda taszigálták őt, mint a labdát.

Grip belépvén a terembe, sietett őt kiragadni a banda kezei közül.

- Ne merjétek bántani ezt a kis gyermeket! - kiáltá az ökleit összeszorítván.

Grip ezúttal csakugyan dühös volt.

- Ugyebár tudod, hogy nem gyakran ütök - mondá Carkernek. - De ha egyszer elkezdek ütni...

Mintán a rossz fickók elbocsátották az áldozatukat, elképzelhető, milyen pillantást vetettek reá, mily erősen feltették magukban, hogy újra elkezdik a dolgot, mihelyt Grip nem lesz jelen, sőt hogy a legközelebbi alkalommal majd «elbánnak» mind a kettőjükkel.

- Téged, Carker, bizonyosan meg fognak sütni - mondá Senki fia szende könyörületes részvéttel.

- Megsütni?

- A bizony... a pokolban... ha ilyen gonosz maradsz!

Ez a felelet csak az egész vásott gyerekcsapat gúnyolódását idézte elő. Hiába! a Carker megsüttetése Senki fiánál rögeszmévé vált.

Mindazonáltal félni lehetett attól, hogy Grip közbelépésének nem lesznek jó következményei. Carker és társai el voltak szánva, hogy boszut állnak a felügyelőn és védencén.

A rongyosok iskolájának leggonoszabb növendékei, hol itt, hol ott, folyvást tanácskozásokat tartottak, a melyektől semmi jót se lehetett várni. Grip szemmel is tartotta őket és védencét lehetőleg ritkán hagyta magára. Éjjel felvitte magával a saját padláskamrájába, közvetlenül a háztető alatt. Itt ebben a hideg, nyomorult zugban, Senki fia legalább biztonságban volt a rossz bánás és a rossz tanácsok elől.

Egy napon a kis fiú és Grip elmentek sétálni a salthilli partra, a hol némelykor fürödni szoktak. Grip tudott úszni és úszási leckéket adott Senki fiának. Ah! mily boldog volt a fiúcska, mikor alábukhatott a tiszta, átlátszó vízben, a melyen messze, messze szép hajók úszkáltak, melyeknek fehér vitorlái alátüntek a láthatáron. Mindaketten hempelyegtek a part fövenyén zúgva megtörő fodros hullámok közt. Grip a vállánál fogta a gyermeket és megmutatta neki az első mozdulatokat.

Egyszerre valóságos sakálordítás hallatszott a sziklák felől és a rongyosok iskolájának növendékei megjelentek a parton.

Mintegy tizenketten lehettek, a legromlottabbak, legszilajabbak, Carkerrel az élükön.

Lármájuk és ordításaik oka az volt, hogy egy sirályt pillantottak meg, a mely a szárnyán meg volt sebezve és el akart futni, a mi talán sikerült is volna neki, ha Carker egy kővel meg nem dobja.

Senki fia felsikoltott, mintha őt találta volna a kő.

- Szegény sirály!... szegény sirály, - ismétlé folyvást.

Grip nagyon megharagudott és valószinűleg úgy el is bánt volna Carkerrel, hogy az holtig megemlegette volna, de ebben a pillanatban meglátta, hogy a gyermek kirohant a partra, a rongyos csapat közé, kegyelmet kérni a sirály számára.

- Carker, kérlek... kérlek... verj meg engem... verj meg engem... de ne bántsd a sirályt... ne bántsd azt a madarat!

Hogy kigunyolták őt, mikor aztán végigvánszorgott a fövenyen, meztelenül, sovány tagjaival és a bőr alatt előszögelő bordáival! És a gyermek folyvást könyörgött:

- Kegyelmezz meg Carker... Kegyelmezz meg a sirálynak!

Senki se hallgatott rá. Kikacagták. A szilaj csapat üldözőbe vette a madarat, a mely hiába iparkodott felemelkedni a földről, ügyetlenül ugrált egyik lábáról a másikra és menhelyet igyekezett találni a sziklák közt.

Hasztalan volt minden erőlködése.

- Gyávák... gyávák! - kiáltá Senki fia.

Carker megragadta a sirályt az egyik szárnyánál fogva s megforgatta maga körül, aztán feldobta a levegőbe. A madár visszaesett a földre. Egy másik felkapta és a sziklához csapta.

- Grip... Grip! - kiáltá Senki fia; - védelmezd meg... védelmezd meg.

Grip a hitvány kölykekre rohant, hogy elragadja tőlük a szegény állatot... de már késő volt. Carker a sarka alatt összezúzta a sirály fejét.

És erre a nevetés újra kezdődött, félbeszakítva diadalmas hurrah-kiáltásoktól.

Senki fia magánkívül volt. Erőt vett rajta a düh - a vak düh - nem birta többé megőrizni önuralmát, felkapott egy követ és egész erővel dobta Carkerre, a kit a mellén talált.

- Ah! ezért lakolsz! - kiáltá Carker.

És mielőtt Grip megakadályozhatta volna, a gyermekre rohant és a vízpartra vonszolta, folytonosan ütlegelve őt. Aztán míg a többiek a Grip karjaiba és lábszáraiba csimpaszkodtak, a hullámok közé nyomta a fiúcska fejét.

Gripnek végre a rugdalózásai által sikerült megszabadulnia a gazfickóktól, a kiknek legnagyobb része ordítva terült el a fövenyen, aztán odafutott Carkerhez, a ki sietve elinalt az egész csapattal együtt.

A sebes hullámok elragadták volna Senki fiát, ha Grip meg nem fogja és félájultan a partra nem viszi.

Ott jó erősen megdörzsölte és csakhamar talpra állította a gyermeket, aztán beburkolta a rongyaiba és így szólt hozzá:

- Jer... jer... menjünk innét.

Senki fia elindult vele a sziklák felé. Ott megpillantván a széttiport madarat, letérdelt, a szemei könybe lábbadtak... aztán egy lyukat vájt a földbe és abba eltemette a sirályt.

És mi volt ő maga is egyéb, egy elhagyatott madárnál... egy emberi sirálynál?

V.
Még mindig a rongyosok iskolája

Grip, az iskolába visszatérvén, kötelességének tartotta, O’Bodkins úr figyelmét Carker és a többiek viselkedésére irányozni. Nem azokról a csínyekről beszélt, a melyeket ő ellene követtek el és a melyeket ő a legtöbb esetben észre se vett; hanem Senki fiáról és a rossz bánásmódról, amellyel a gyermeket üldözték. Ezúttal a dolog odáig fajult, hogy a Grip közbelépése nélkül most a hullámok egy gyermek hulláját sodornák a salthilli part felé.

Egy fejbólintás volt az összes válasz, a melyet Grip O’Bodkins úrtól kapott. Hiszen be is láthatta volna, hogy az efféle dolgokhoz a könyvvitelnek semmi köze sincs. Az ördögbe! csak nem lehet a főkönyvbe rovatot nyitni a pofok és egy másikat a rugások számára! Ezeket épp oly nehéz volna az aritmetika szabályai szerint összeadni, mint három kavicsot meg öt stiglicet. O’Bodkins úrnak igazgatói minőségében persze, hogy fel kellene ügyelnie a növendékei viselkedésére, de könyvvivői minőségében beérte azzal, hogy az iskola felügyelőjét elküldte a dolgára.

E naptól fogva Grip elhatározta, hogy folyvást szemmel fogva tartani a védencét, sohase hagyja őt egyedül a nagy teremben és valahányszor elment hazulról, bezárta őt a padláskamrájában, a hol a gyermek legalább biztonságban lehetett.

A nyár utolsó hónapja is elmult. Szeptember elérkezett. Ez az éjszaki grófságokban már téli hónap és Irland felső részén a tél szakadatlan sora a hónak, a szeleknek, a szélviharoknak és a ködöknek, a melyeket az Atlanti-tenger szele átkerget Észak-Amerika jéglepte síkjairól.

Nehéz és kemény idő ez a galwayi öböl parti lakosaira nézve, a kiket a hegyek úgy körülzárolnak, mint megannyi jégfal. A napok igen rövidek és az éjszakák igen hosszúak azokra nézve, a kiknek a tűzhelyén nem ég se szén, se tőzeg. Senki se csodálkozzék tehát azon, ha ilyenkor a hőmérő nagyon alacsony fokot mutat a rongyosok iskolája helyiségében, talán csak az O’Bodkins úr szobája kivételével. Mert hát ha az igazgató-könyvvivő nem laknék meleg szobában, talán a tintája se maradna hígan a téntatartóban... és a számok is megfagynának, mielőtt belepingálná a főkönyvbe.

Ha valamikor, úgy most volt itt az ideje annak, hogy a növendékek az utcákon és útfélen összeszedjenek mindent, a mi alkalmas arra, hogy élenynyel kombinálva, hőséget idézzen elő. Meg kell vallani, hogy ez csak nagyon gyarló segélyforrás, mikor az embernek csak a lehullott fagalyakra, a házak előtt otthagyott tőzegtöredékekre és ama szénhulladékokra kell szorítkoznia, a melyekért a szegények össze szoktak egymással veszni a rakpartokon. Az iskola növendékei tehát ilyen tarlózással foglalatoskodtak és milyen nagy volt a tarlózók száma!

Senki fia is részt vett ebben a munkában. Naponként hozott haza némi tüzelőanyagot. Ez nem volt koldulás. A tűzhelyen égett is néminemű csunya füstös láng, amellyel azonban mégis be kellett érniök. Az egész iskola, a rongyok alatt dideregve, a kemence körül szorongott - mondani se kell, hogy a legnagyobbak a legjobb helyeket foglalták el, - mialatt a vacsora megfőni próbált az üstben. És milyen vacsora!... kenyérdarabok, burgonya-hulladék és nehány csont, a melyhez még húsfoszlányok tapadtak... felséges leves, a melyben faggyudarabok helyettesítették a husleves zsírszemeit.

Magától értetődik, hogy Senki fia számára sohase volt hely a tűz mellett és hogy ritkán jutott neki egy kanálnyi abból a folyadékból, a melyet a vén Kriss a nagyobbak számára tartott fenn. Ezek az utóbbiak éhes ebek módjára kaptak rajta és nem késtek a fogaikat vicsorgatni, sovány eledelük megvédelmezésére.

Szerencsére, Grip sietett elvezetni a gyermeket a fülkéjébe és odaadta neki a legjavát abból, a mi a mindennapi eleségből az ő osztályrészéül jutott. Igaz, hogy a kamra nem volt befütve, de a szalma közé bebujva, és egymás mellé zsugorodva, mindakettőnek sikerült megóvnia magát a hidegtől; elaludtak és talán az álom fel is melegít?... Reméljük legalább, hogy arra is képes!

Egy napon Gripet valódi szerencse érte. Galway főutcáján sétálván, egy utas, a ki éppen a Royal Hôtel-ba ment, megbízta őt, hogy vigyen el egy levelet a postahivatalba. Grip sietett eljárni a megbízatásában és egy szép, ujdonatuj shillinget kapott a fáradságáért. Persze, hogy ez nem volt valami nagy tőke és Gripnek nem is kellett a fejét törnie azon, vajjon azt állami vagy részvénytársulati értékpapirokba fektesse. Nem! az elhelyezés természetben fog történni és pedig nagyrészt Senki fia és némi részben a saját gyomrában. Egy adag hideg felvágottat vásárolt tehát s azzal három napig jól tartotta kis védencét, Carker és a többiek tudtán kívül. Elképzelhető, hogy Gripnek semmi kedve se volt osztozkodni azokkal, a kik, sohasem osztoztak vele.

Ezenfelül, - és ez volt a legszerencsésebb eredménye Grip találkozásának a Royal Hôtel vendégével, - az érdemes gentleman látván, hogy a szegény hórihorgas fiú oly hiányosan van öltözve, egy szövött gyapotinget ajándékozott neki.

Ne higyje az olvasó, hogy Grip ezt a saját használatára akarta megtartani. Nem! Ő Senki fiára gondolt. Milyen pompás lesz, ezt a jó gyapotinget viselnie a rongyai alatt!

- Úgy fogja magát benne érezni, mint a bárány a gyapjában! - gondolá magában a derék fiú.

De a bárány nem akarta megengedni, hogy Grip az ő kedvéért megfossza magát a saját gyapjujától. E felett vita támadt köztük. Végre úgy látszott, hogy a dolgot el lehet intézni közmegelégedésre.

Az idegen gentleman kövér úri ember volt és Grip az ingét kétszer is maga körül csavarhatta volna. A gentleman magas termetű ember is volt és a Senki fia tetőtől talpig beburkolózhatott volna az ingébe. Ennélfogva az ing hosszának és szélességének kellő értékesítése által kettős célnak lehetett megfelelni. A részeges vén Krisst nem lehetett felkérni az ing szétfejtésére és újból való megvarrására... akár azt kérte volna tőle az ember, hogy vegye ki a pipáját a szájából. Grip tehát bezárkózott a padláskamrájába és összeszedvén az eszét, a munkához látott. Miután a gyermeken mértéket vett volna, oly ügyesen dolgozott, hogy sikerült létrehoznia egy jó ujjast. Az ő számára is megmaradt egy mellényrevaló - igaz ugyan, hogy ujjak nélkül, de egy mellény is csak valami.

Magától értetik, hogy Senki fiának meghagyta, hogy az ujjasát jól eldugja rongyai alatt, nehogy a többiek meglássák. Inkább darabokra tépték volna, hogysem rajta hagyják. A gyermek meg is fogadta a jó tanácsot és elgondolhatjuk, mennyire méltányolta a gyapotujjas melegét a téli nagy hidegben.

A rendkívül esős október után a november fagyos szelet hozott, a mely hóvá sűrítette a légkör egész nedvességét. A fehér réteg két lábnyinál magasabb volt Galway utcáin, a mit a naponkint gyűjtött szén és tőzeg mennyiségén meg is lehetett érezni. Erősen dideregtek a rongyosok iskolájában és mikor a tűzhely számára nem volt tüzelőanyag, akkor bizony a gyomrok számára se volt (a mely szintén nem egyéb egy tűzhelynél), mert nem gyújtottak ám mindennap tüzet.

Mindazonáltal a rongyosoknak a hóviharok, a fagyos széláramlatok közepett is gondoskodniok kellett az utcákon és az országutakon az iskola szükségleteiről. Most már a kövezet hézagaiban semmit se lehetett találni. Nem maradt egyéb hátra, mint házról-házra kéregetni. A hitközség kétségkívül sokat tett a szegényekért, de a rongyosok iskoláján kívül még számos jótékonysági intézet folyamodott hozzá a nyomor idején.

A gyermekek tehát kénytelenek voltak házról-házra kéregetni. A melyik házban a könyörület nem halt ki egészen, ott nem részesültek éppen rossz fogadtatásban. De sok helyen mily durván fogadták és mily fenyegetéseket kellett hallaniok azon esetre, ha még egyszer merészkednének eljönni! Ilyenkor aztán üres kézzel kullogtak haza...

Senki fia nem tagadhatta meg a társai példájának követését. Pedig valahányszor megállt egy ház előtt és az ajtó kalapácsát felemelte, úgy rémlett előtte, hogy ez a kalapács az ő szivére fog visszacsapódni. Ilyenkor, ahelyett, hogy alamizsna után nyujtotta volna ki a kezét, azt kérdezte, nem végezhetne-e el valamely megbízást. Így legalább megkímélte magát a koldulás szégyenétől... Megbízást adni egy ötéves gyermeknek, mindenki tudta, hogy mit jelent ez és némelykor odadobtak neki egy darab kenyeret... a melyet sirva vett el. Hiába... az éhség!...

Decemberben a hideg nagyon élessé és nagyon nedvessé lett. A hó folyvást esett, nagy pelyhekben. Az ember alig tájékozhatta magát az utcákon. Délután három órakor már meg kellett gyújtani a légszeszt és a lámpás sárgás lángja nem volt képes áthatolni a sűrű ködön, mintha csak elvesztette volna egész világító erejét. Az utcákon nem közlekedtek kocsik, se talyigák. A járókelők siettek haza. És Senki fia, a hidegtől égő szemekkel, megkékült arccal és kezekkel futott az iskola felé, erősen magához szorítván hólepte rongyait.

Végre elmult ez a kínos tél is. Az 1877-ik év első hónapjai kevésbbé voltak szigoruak. A nyár gyorsan beköszöntött. Már junius hóban meglehetősen meleg napok jártak.

Augusztus 17-ikén Senki fia - a ki akkor hatéves volt - valamit talált és ennek az esetnek váratlan következményei voltak.

Este hét órakor végig ment a Claddagh hídhoz vezető utcák egyikén és hazafelé tartott, meg lévén győződve, hogy rossz fogadtatásra talál, mert az útja eredménytelen volt. Ha Grip nem hozott haza valamely ételmaradékot, akkor ma este mindaketten vacsora nélkül maradnak. Különben ez nem lesz a legelső ilyen eset és a helyzet túlbecsülése volna, ha mindennap, rendes órában való étkezésre számítanának. A gazdag embereknél az efféle szokás természetes, mert hiszen módjukban áll. De egy szegény ördög akkor eszik, a mikor teheti és «ha nem teheti, nem eszik», mondá Grip, a ki hozzá volt szokva, hogy bölcsészeti maximákkal táplálkozzék.

Senki fia, kétszáz lépéssel az iskola előtt megbotlott és elhasalt a kövezeten. Miután nem eshetett nagyot, nem is esett nagy baja. De mikor elesett, egy tárgy gurult tova előtte, a melyben megbotlott. Ez a tárgy egy nagy kőkorsó volt, a mely csodálatosképen nem tört össze - szerencsére, mert különben a gyermek sulyosan megsérülhetett volna.

Senki fia felkelt és maga körül keresgélvén, végre megtalálta a korsót, a mely két vagy három gallon ürtartalmú lehetett. Parafadugóval volt bedugaszolva és annak eltávolítása után meg lehetett tudni mi a tartalma.

Senki fia kihuzta a dugót és azt sejtette, hogy borókapálinka van benne.

Csakugyan az volt és pedig annyi, hogy beérhették vele az összes rongyosok, ennélfogva Senki fia biztosra foghatta, hogy ma jó fogadtatásban fog részesülni.

Senki se volt az utcán, senki se látta őt és a rongyosok iskolája nem volt messzebb kétszáz lépésnél.

De akkor olyan gondolatai támadtak, a milyenek nem támadtak volna se Carkernek, sem a többinek. Ez a korsó nem volt az övé. Nem volt ez könyöradomány, nem találta a szemeten, hanem olyan tárgy volt, a melyet valaki elvesztett. Persze, hogy nehéz lesz megtalálni a tulajdonosát. De mindegy: a lelkiismerete azt sugta neki, hogy nem szabad rendelkeznie a más ember tulajdonával.

Ezt ösztönszerüleg tudta, mert bizony se Thornpipe, sem O’Bodkins úr nem tanította őt arra, hogy mi a becsületesség. Szerencsére, vannak gyermeki szivek, a melyekbe ezt már a természet bevéste.

Senki fia, a kit ez a lelet nagy zavarba ejtett, elhatározta, hogy tanácsot fog kérni Griptől. Grip kétségkívül módját fogja ejteni a tulajdonos kinyomozásának. A fődolog az volt, hogy becsempészhesse a korsót a padláskamrába, a nélkül, hogy a gazfickók észrevennék, a kiknek bizonyára a legkisebb gondjuk is nagyobb volna annál, hogy visszajuttassák a tulajdonosához. Két vagy három gallon gin!... Milyen szerencse!... Éjszakára már egy csöpp se maradna belőle! Gripért Senki fia épp úgy jót mert állni, mint önmagáért. Grip a világért se nyulna a korsóhoz, hanem elrejtené azt az ágya szalmája alá és holnap reggel nyomozást indítana meg a városnegyedben. Szükség esetén házról-házra mennének és valamennyi ajtón kopogtatnának, még pedig ezuttal nem koldulás céljából.

Senki fia tehát az iskola felé tartott, nagy fáradsággal igyekezvén eltakarni a korsót, a mely nagyon is kidomborult a rongyai alatt.

Szerencsétlenségére, mikor az ajtó elé ért, Carker éppen akkor rohant ki hirtelen és így az összeütközést nem lehetett elkerülni. Ezenfelül Carker ráismert és minthogy egyedül voltak, kedvezőnek találta az alkalmat, hogy megfizesse a hátralékot, amellyel még neki tartozott a Grip közbelépése óta a salthilli parton.

Rá rohant tehát a szegény fiúcskára és a rongyok alatt megérezvén a korsót, azt elvette tőle erőszakkal.

- Ej! mi ez? - kiáltá Carker.

- Ez... nem a tied!

- Akkor hát... a tied!

- Nem... nem az enyim!

És Senki fia el akarta lökni Carkert, a ki olyat rugott rajta, hogy a gyermek három lépésnyire tovagurult.

Jól megfogni a korsót, aztán berohanni a nagy terembe csak egy pillanat műve volt és a Senki fia nem tehetett egyebet, mint bemenni Carker után, dühében sírva.

Még ugyan megkísérlette tiltakozni, de Grip nem volt ott, hogy őt megvédelmezhesse és ki tudná megmondani, hány pofot, rugást és ütleget kapott!... Még a vén Kriss is beavatkozott, mihelyt a korsót megpillantotta.

- Boróka pálinka! Gin! - kiáltá. - Jó gin! a legjavából. Ebből mindenkinek jut!

Senki fia bizonyára helyesebben cselekedett volna, ha ezt a korsót ott hagyja az utcán, a hol a tulajdonosa e pillanatban talán kereste, mert utóvégre is, két vagy három gallon borókapálinka shillingeket, sőt félkoronánál is többet ér! Meggondolhatta volna, hogy lehetetlen lesz észrevétlenül fellopóznia a Grip padláskamrájába. De most már késő.

Ha O’Bodkins úrhoz megy elmondani neki a történteket, no ott ugyan szépen járt volna! Elmenni az igazgató szobájába, kinyitni az ajtót, azt kockáztatván, hogy őt a számadásai közepett háborgassa!... És aztán mi lett volna az eredmény? Az, hogy O’Bodkins úr felhozatta volna a korsót magához, pedig a mi egyszer az igazgató irodájába belekerült, az ugyan onnét többé sohase került elő.

Senki fia tehát semmit se tehetett és sietett fel Griphez, a padláskamrába, hogy elmondjon neki mindent.

- Grip, - kérdé, - ugyebár, egy korsó, a melyet valaki talált, nem azé, a ki találta.

- Nem... nem gondolom, - felelé Grip. - Talán te találtál egy korsót?

- Én... szándékoztam neked átadni és holnap megtudakoltuk volna a városnegyedben...

- Hogy kié? - vágott közbe Grip.

- Igen... és talán a tudakolás után sikerült volna...

- És azt a korsót elvették tőled?...

- Carker vette el!... Megkísérlettem megakadályozni... akkor aztán a többiek... hátha lemennél, Grip?...

- Lemegyek és majd meglátjuk, kié marad a korsó.

De mikor Grip ki akart menni, nem lehetett. Az ajtó be volt zárva kívülről.

És ez az ajtó ellentállt a legerősebb rázatásnak is, az alant egybegyült kölyökcsapat nagy gyönyörűségére.

- Hej! Grip!...

- Hej! Senki fia!

- A ti egészségtekre!

Grip, nem birván bezúzni az ajtót, szokása szerint megnyugodott és igyekezett lecsillapítani kis társa nagy haragját is.

- No hát, - monda, - hagyjuk azokat a barmokat.

- Oh! hogy miért nem vagyunk az erősebbek.

- Mi haszna volna!... Nesze kicsikém, ezeket a burgonyákat a te számodra tartogattam!... Egyél!

- Nem vagyok éhes, Grip.

- Mindegy... egyél csak... aztán belebujunk a szalmába és aludni fogunk.

Ennél nem is lehetett okosabbat tenni, ily sovány vacsora után. Carker azért zárta be a padláskamra ajtaját, mert nem akarta, hogy őt ma este háborgassák. Ha Grip be van zárva, szabadon mulathatnak a pálinkás korsó tiszteletére; Kriss nem fogja ellenezni, ha ő is kiveheti belőle a részét.

És aztán a gin kézről-kézre járt a csészékben. Bezzeg volt lárma és kurjongatás. Nem sok kellett ahhoz, hogy ezek a semmirekellők lerészegedjenek, talán az egy Carker kivételével, a ki már szokva volt a szeszes italokhoz.

Úgy is volt. A korsó még félig sem ürült ki, noha Kriss is jól hozzálátott az iváshoz és a förtelmes gyermekcsapat fele máris lerészegedett. És ez a zsibongás, ez a lárma se volt képes O’Bodkins urat felrázni szokott egykedvűségéből. Mit törődött ő azzal, a mi odalenn történt, mialatt ő maga odafönn ült a könyvei mellett!... Még az utolsó itélet trombitája se térítette volna eszére.

Pedig hát nemsokára kénytelen lesz felocsudni, szenvedélyesen kedvelt könyvvitele nem csekély kárára.

Miután a három gallon gint tartalmazó korsó félig kiürült, a kölykek többsége ledőlt a szalmájára - hogy ne mondjuk: a trágyájára és valamennyien el is aludtak volna, ha Carkernek eszébe nem jut, hogy égő puncsot igyanak.

Az égő puncs abból áll, hogy rumot vagy gint töltenek egy vaslábasba, aztán meggyujtják és azon forrón megisszák.

Ez az ötlete támadt Carkernek, a vén Kriss és három vagy négy izmosabb szervezetű fickó nagy gyönyörűségére.

Igaz, hogy a puncs némely kellékei hiányoztak, de a rongyosok iskolájának növendékei nem igen válogatósak.

Mihelyt a gint beletöltötték a vaslábasba, Carker egy gyufával meggyujtotta a folyadékot.

A mint a kékes láng megvilágította a termet, a rongyosok közül azok, a kik még a lábukon birtak állni, eszeveszetten táncolni kezdtek a lábas körül. Ha valaki e percben az utcán végig megy, azt hihette volna, hogy egy ördögcsapat szállta meg az iskolát. De ez a városnegyed már a legelső éjjeli órákban is teljesen néptelen.

Egyszerre erős fény világítá meg a ház belsejét. Valamelyik gyermek véletlenül feldöntötte a lábast, a melyből a lángoló gin gőze gomolygott, az égő folyadék szétfutott a szalmán, a terem legvégső zugáig. Egy pillanat alatt a tűz elterjedt mindenütt, mintha egy halmaz tűzjátéki kellék robbant volna fel. Azoknak, a kik még félig-meddig eszüknél voltak, vagy a kiknek mámorát a tűzvész sistergése eloszlatta, csak éppen annyi idejük volt, hogy az ajtót felnyissák, a vén Krisst magukkal vonszolják és kiszaladjanak az utcára.

E pillanatban Grip és Senki fia is felébredtek és hiába igyekeztek kimenekülni a padláskamrából, a mely már tele volt fojtó füsttel.

Különben már a városban is észrevették a lángok fényét. Nehány lakos az iskola felé sietett, vedrekkel és lajtorjákkal. Szerencsére, a rongyosok iskolája elszigetelve állt és az ellenkező oldalról fújó szél következtében a szemközt levő házak nem forogtak veszélyben.

De kevés volt a remény azon ócska ház megmentéséhez, csak azokról kellett gondoskodni, a kik benne voltak és a kik elől a lángok az összes kijárókat elzárták.

Ekkor az utca felé levő első emeleti ablakok egyike kinyilt.

Az O’Bodkins úr szobájának ablaka volt. A tűz már közel járt a szobához. Az igazgató úr ott állt az ablakban, rémülten és a haját tépte.

Ne higyje az olvasó, hogy a növendékei biztonsága miatt aggódott... Sőt még magára és arra a veszélyre se gondolt, a mely őt fenyegette.

- A könyveim!... a könyveim! - kiáltá, kétségbeesetten hadonázva a karjaival.

És miután megkísérlette volna lemenni a lépcsőn, a melynek fokait már a lángok nyaldosták, végre rászánta magát és kidobta az ablakon az összes irományait, könyveit, lajstromait és irodai kellékeit.

A vásott kölykek azonnal odarohantak rájuk, tapodták és szétszórták a kitépett lapokat, a melyeket a szél szerteszét hordott. Eközben O’Bodkins úr is végre rászánta magát a menekülésre, egy lajtorja segélyével, a mely a falhoz volt támasztva.

De a mit O’Bodkins úr megtehetett, azt nem tehették meg Grip és a gyermek. A padláskamrába a világosság csak egy szűk ablaknyiláson hatolt be és a lépcsőfokokat egymásután pusztította el a tűzvész. A vályogfalak pusztulása elkezdődött és a sziporkák, a melyek eső gyanánt hullottak a szalmatetőre, csakhamar égő máglyává fogják változtatni a rongyosok iskoláját.

Grip segélykiáltásai kihangzottak a tűzvész okozta zajból.

- Vannak emberek a padláson? - kérdé valaki, a ki éppen akkor érkezett a tűzvész szinhelyére.

Egy útiruhába öltözött hölgy volt. A kocsiját az utcasarkon hagyta és idesietett a szobaleánya kíséretében.

A tűzvész oly gyorsan elterjedt, hogy teljes lehetetlenség volt megküzdeni vele. Ennélfogva az igazgató menekülése után hagyták is elhamvadni a házat, azon hiszemben, hogy senki sem maradt benn.

- Segítséget... segítséget azoknak, a kik ott benn vannak! - kiáltá az idegen nő, nagyszerű drámai taglejtések kiséretében. - Lajtorjákat, barátaim, lajtorjákat... és tűzoltókat!

De hogyan lehessen lajtorjákat támasztani a düledező falhoz? És hogyan lehessen a sűrű füstbe burkolt háztetőhöz jutni, a melynek a szalmája úgy égett, mint egy lángoló kazal.

- Ki van a padláskamrában? - kérdék nehányan O’Bodkins úrtól, a ki a lajstromait igyekezett összekeresgélni.

- Kicsoda?... mit tudom én - viszonzá az igazgató, a ki már csak a saját szerencsétlensége tudatával birt.

Végre mégis eszébe jutott:

- Ah! igen... ketten vannak... Grip és Senki fia...

- A szerencsétlenek! - kiáltá az idegen hölgy. - A készpénzemet, az ékszereimet, mindenemet annak, a ki őket megmenti!

Most már lehetetlen volt behatolni az épületbe. A falak repedésein keresztül vérpiros láng látszott. Benn minden lángolt, sistergett és romba dőlt.

Még nehány perc és a szélvihar áramlatában, a mely a lángokat csavargatta, mint a lobogót a rudja körül, a rongyosok iskolája nem lesz egyéb egy tűzfészeknél, égő gőzök forgószelénél.

A szalmatető hirtelen szétrepedt a padlásablak szomszédságában. Gripnek sikerült a léceket abban a pillanatban kettétörni, mikor a kamara padlója a lángok melegétől recsegni kezdett. Ekkor felkapaszkodott a tető keresztgerendájára, magával vonszolván a félig alélt gyermeket. Aztán sikerült eljutnia a ház jobboldalán levő tűzfalig, annak az oldalán lebocsátkozott a párkányig, folyvást a Senki fiával a karjai közt.

E percben a kormos lángok magasan felcsaptak, ezer meg ezer sziporkát szórván szerteszét.

- Mentsétek meg!... - kiáltá Grip, - mentsétek meg!

És ezzel ledobta a gyermeket az utca felé, a hol szerencsére egy ember felfogta a karjai közé, mielőtt összezúzhatta volna magát a földön.

Aztán Grip is leugrott és csaknem fulladtan rogyott le egy falsarok mellett, a mely csakhamar ledőlt.

Az idegen nő odament azon emberhez, a ki Senki fiát tartotta a karjai közt és a felindulástól remegő hangon kérdé tőle:

- Kié ez az ártatlan teremtés?

- Senkié!... Csak egy lelenc... - volt a felelet.

- Nos hát, az enyim lesz!... az enyim! - mondá a nő, megölelvén és a keblére szorítván a gyermeket.

- De asszonyom... - mondá a komorna.

- Hallgass... Eliza... hallgass!... Ez az angyal az égből hullt alá.

Miután az angyalnak nem voltak se szülői, se családja, legjobb is volt őt e szép és jószivű hölgynek átadni, a kit zajos hurráhk üdvözöltek abban a pillanatban, mikor a rongyosok iskolájának utolsó maradványai is rombadőltek, a felcsapódó lángnyelveknek közepette.