A történet szereplői kitalált alakok;
a valósággal való bármilyen egyezés
csupán a véletlen műve.

Copyright © Julia Lewis Thomson

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Klimbat Ákos

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5692-59-8

KEDVES OLVASÓ!

Nem számít az idő.
Nem számít a tér és a távolság.
Érezz, és fogadd el, hogy
egy-egy aprócska részletnél
nagyobb dolgok számítanak az életben!
S mindig higgy az újrakezdésben!

ELŐSZÓ

NASTYA

Szerettelek tiszta szívemből, de már rég nem vagy az enyém. Sohasem tartoztál igazán hozzám. Szabad lélek vagy, és én is az vagyok, ezért soha nem akartalak korlátok közé szorítani. Elfogadtam, hogy egyek vagyunk, és mégsem. Te jártad a saját utadat, és én is az enyémet.

Szerettelek tiszta szívemből. Most is szeretlek, és csak ez ad erőt ahhoz, hogy kibírjam a mindennapokat. Igen, ez ad erőt nekem, és a fiam. A fiam, akit nem ismersz, akiről valószínűleg csak annyit tudsz, hogy a férjemtől van. A férjemtől, akinek engedelmes, alázatos felesége vagyok.

Egész biztos vagyok abban, hogy azt hitted, hiányoznak a szótáramból az engedelmes és az alázatos szavak. Bevallom, én is azt hittem, hogy fogalmam sincs a jelentésükről. Igaz, apámnak mindig is szófogadó lánya voltam. Tiszteltem őt és a hatalmát is. Kisgyermekként megtanultam, mit is jelent ez. Láttam, amikor boldoggá tette vele a barátainkat, és azt is láttam, amikor megtanította nekik, mit jelent elveszteni a kegyeit. Nem tudom gyűlölni őt. Ő az apám, a vére vagyok. Pedig az utóbbi években kiérdemelhette volna a megvetésemet…

Nem mondhatok mást, csak azt, hogy szerettelek.

Bocsáss meg nekem!

* * *

Az úgynevezett lélekdoktorok szerint az is sokat segít, ha az ember kiírja magából azt, ami a szívét nyomja. Hát én leírtam, és most elégettem azt a papírt, ami az érzéseimet tartalmazta. Bele sem akarok gondolni, mi történt volna, ha a férjem elolvassa. Már így is eléggé nehéz volt vele az életem, viszont a fiát imádta. Teljesen más emberré vált mellette, egy pillanat alatt levetette az erőszakos, durva stílusát, és türelmes, szerető apává változott. Talán engem is így szerethetett volna, ha engedem neki.

Joggal kérdezhetik az emberek, miért mentem hozzá. Erre egyszerűen csak annyit mondhatok, hogy szófogadó voltam. Apám kérte, és neki nem mondhattam nemet. Szüksége volt erre a házasságra „politikai” okokból, és én megtettem. Tulajdonképpen nem lett volna ezzel gond, hiszen Borisszal gyerekkorunk óta ismertük egymást, ugyanabban a társasági körben mozogtunk, így már egészen fiatal korunk óta sokat lógtunk együtt. Pár alkalommal elhívott randizni is, de egyszer sem járt sikerrel. Hiába volt vonzó pasi, ösztönösen tartottam tőle a három lépés távolságot. Bár régebben nem is vágytam komoly kapcsolatra, ezért többnyire vadidegenek közül kerültek ki a hálószobatársaim, akik másnap észrevétlenül el is tűntek az életemből.

Borisz viccesen mindig megjegyezte, hogy csak azért nem sérti a hiúságát az elutasításom, mert az oltár előtt úgyis igent fogok neki mondani. Akkor azt hittem, tréfál, és csak legyintettem, most mégis a kezemen virít az a hatalmas gyémántgyűrű, amit ő húzott az ujjamra. Igaz, a lánykérés inkább hasonlított egy üzleti tárgyalásra, mint egy Valentin-napi filmre: apám vacsora közben közölte velem, hogy Borisz felesége leszek, ha tetszik, ha nem. Másnap meg is tartottuk az eljegyzési partit, és egy hónap múlva már a neje voltam.

Értem én, hogy a 21. században már nem megszokott az érdekházasság. De a mi köreinkben még az; a pénz pénzzel, a hatalom hatalommal házasodik, és én ezt mindig is így fogadtam el. Ebben nőttem fel, sohasem ábrándoztam szőke hercegekről fehér lovon, és rózsaszín ködről. Tudtam, hogy egy hozzám illő férfihez fogok hozzámenni, akit majd tisztelnem, támogatnom és szeretnem kell. Az esküvőm napján azonban a szívem már nem volt a helyén, egy másik férfinak adtam, és ő magával vitte. Emiatt nem voltam képes teljes odaadással szeretni Boriszt, pedig elvárta, és ettől egyre frusztráltabb lett, mert tudta, hogy legbelül még mindig gyászolom Maximot.

Az igazi problémáink akkor kezdődtek, amikor az apósom, Vadim szívrohamban elhunyt, és a férjemnek át kellett vennie a helyét. Ekkor bebizonyosodott, hogy a hatalom tényleg teljesen meg tudja változtatni az embert. Borisz tipikus gazdag gyerekként nőtt fel. Magasról tett az üzletre, amíg köztünk volt az apja, viszont a pénzt két kézzel szórta. Majd hirtelen a nyakába szakadtak a terhek, és ráébredt arra, hogy mindenki szemében egy elkényeztetett ficsúr. Ki kellett érdemelnie az apja embereinek tiszteletét, ezért megmutatta nekik, hogy gond nélkül fejbe lő bárkit, és az asszonyt is képes hupikékre verni, ha netalántán engedély nélkül szeretne a városban csavarogni. Gyorsan megtanulta mindenki, hogy ő a főnök, vele nem lehet szórakozni, mert ő parancsol mindannyiunknak.

Érzek-e iránta tiszteletet? Nem, de félelmet annál inkább, mert apámnál sem kereshetek védelmet. Megpróbáltam, de amint átléptem a háza küszöbét, egyből felhívta Boriszt, hogy ne aggódjon, máris hazavisz. Az autóban alaposan kioktatott arról, hogy egy jó feleség nem szökik el az urától, és nem akar elválni. Kötelességem eltűrni a szeszélyes viselkedését, hiszen megteremti az anyagi biztonságot számomra.

Mindez persze röhej, mivel az anyagi biztonságomról évekkel ezelőtt gondoskodtam. Vannak titkos számláim, ugyanis kicsit megdézsmáltam apám készleteit, mert ugye sohasem tudhattam, mikor kapcsolják le, vagy adják fel neki az utolsó kenetet. Ha bármelyik is bekövetkezett volna, egyből külföldre kellett volna menekülnöm. Az emberei nem engedelmeskedtek volna egy nőnek, de az ellenségei sem hagyták volna, hogy ugyanabban a fényűzésben éljek, mint előtte. Persze apám is tisztában volt ezzel a lehetőséggel, és ő is rejtett el számomra pénzt, de jobbnak láttam, ha vannak független készleteim. Borisz mellett pedig napról napra beigazolódni látszik, hogy ez életem egyik legjobb döntése volt, mivel teljesen kiszámíthatatlanná vált, mit hoz a jövő. Bár attól nem kellett épp tartanom, hogy leszámolás áldozata lesz. Hiszen apám rengeteget nyert a házasságommal, növelni tudta a befolyását, ennek köszönhetően a markában tartotta szinte az egész várost. Egyelőre mindenki elfogadta a status quót, még Borisz is.

* * *

– Nem hallottad, hogy hazajöttem? – dörmögött Borisz a szobába lépve. Jól alakulhatott a napja, mert egész civilizáltan tette fel a kérdést.

– Bocsáss meg, csak Dima olyan szépen alszik, és belefeledkeztem abba, hogy nézem.

– Többé ne forduljon elő – sziszegte halkan, hogy a gyereket ne ébressze fel. – Tudod, mi a dolgod – morogta a nyakkendőjét meglazítva. – Most menj, utasítsd a szolgákat, hogy terítsék meg az asztalt! Farkaséhes vagyok!

Gyönyörűen, mosolygósan kellett volna üdvözölnöm őt, amint átlépte a házunk küszöbét, mivel fontos, hogy az emberei lássák, mennyire boldog vagyok, és egész nap csak az ő hazajövetelére várok. Hiszen mindenkinek az ő óhaját kell lesnie, és csak őáltala lehet mindenki boldog. Hogy felejthettem ezt el egy percre is?

Mielőtt halkan bezártam magam mögött a gyerekszoba ajtaját, még visszapillantottam. Borisz épp akkor bújt oda Dima mellé, magához ölelve és megcsókolva a homlokát. Mindig megnyugtatott őket így látni. Anyaként csak arra vágytam, hogy a fiam megkapja a neki járó szeretetet.

I. RÉSZ

Egy üres, fehér lap hever előttem.
Egy lap, amire még nem írt senki.

Tiszta, hófehér.

Nem piszkolták össze,
nem gyűrték össze.

Szép, sima,
nincs rajta egy ránc sem.

Tiszta, hófehér,
üres.

Bár tiszta, hófehér lappal kezdhetnék újra mindent,
és tiszta, hófehér lappal zárhatnám.
De már összefirkáltak, meggyűrtek,
és elpöcköltek,
mint egy cigarettacsikket.

I. FEJEZET

MÚLT

MAXIM

Már az idejét sem tudom, mióta tartanak a tárgyalások az oroszokkal. Esküszöm, ha ennek vége lesz, rá sem nézek az alkoholra! Már egészen undorodom a piától. Én is orosz vagyok, Moszkvában születtem, de ezek úgy bírják az italt, hogy csak pislogok. Eleinte még vagány voltam, és osztottam a főnökömet, Tamást, hogy milyen puhapöcs, de most…

Remélem, ez az utolsó alkalom, hogy ki kellett jönnöm a nagyvezér, Igor elé Ferihegyre, és végre aláírja azokat a kurva papírokat! Kezdem úgy érezni, hogy a bolondját járatja velünk. Igaz, így is megkapom a béremet Tamástól, de örülnék, ha összejönne neki ez az üzlet.

Bírjuk egymást, attól függetlenül, hogy állandóak közöttünk a beszólogatások. Egy normál munkakapcsolatban ezt nem engedhetném meg magamnak, azonban Tamás a legjobb barátom, Anna pasija.

Szegény kicsi Annámmal nagyon cudarul bánt az élet, mire meglelte a boldogságot Tamás mellett. Előbb elvesztette az első szerelmét, majd az első babáját, és végül teljesen összeomlott. Szívás!

Ó, a fene, leszállt a gép, én meg itt kávézgatok, és elmélkedek baromságokról! Nem késhetek el! Igor utálja, ha valaki pontatlan. Basszus, rohanhatok, és pont most kell ennek a hülye telefonnak is rezegnie.

– Tamás, mi van már megint? – üdvözlés helyett ingerülten vakkantottam a készülékbe.

– Azt ne mondd, hogy még úton vagy? – vont kérdőre hasonló hanghordozással.

– Egy perc, és ott vagyok. Csak ezért hívtál?

– Igor nem jön – közölte tárgyilagosan. Csúcs! Tök fölöslegesen bumliztam ki a világvégére.

– Akkor miért cseszegetsz?! Szólhattál volna, hogy forduljak vissza!

– Vegyél vissza magadból! A lánya jön helyette.

– Aham… Neve is van?

– Kashnikova.

– A vezetéknevét én is tudom. A keresztnevét mondd már! – feldúltan hadartam, mert lopta az időmet, amikor még át kellett vágnom egy hatalmas tömegen a célig.

– Nincs itt Anna, hogy előtte játszd a nagyszájút! – förmedt rám.

– Nem játszok semmit! Idő van, te pedig húzod. Mondd már azt a rohadt nevet!

– Elindulhattál volna időben! De nem, te inkább az új recepciós lány szoknyájának a hosszát ellenőrizted.

– Tudhatnád, hogy ez egy nagyon fontos minőségellenőrzés volt, mivel vele találkoznak először az ügyfelek. Csak az érdekeidet tartottam szem előtt.

– Na, ja!

– Tök mindegy! Név?

– Násztya – motyogta. – Azt hiszem, így kell kimondani.

– Az oroszodon még van mit csiszolni.

– Neked meg a magyarodon! – vágott vissza. – Maxim, ugye tudod, hogy…

– Igen, igen, tudom, az üzlet a legfontosabb. És az is lehet, hogy egy bányarém. Egyébként is minek nézel?

– Tartsd a gatyádban a családi ékszereidet! Ő nem egy recepciós!

– Vettem, főnök! De most… le… kell tennem…

A francba! A francba! A jó francba! Életemben nem láttam ilyen káprázatot. Éjfekete haj, vakító kék szemek, és az a gepárd test… Esküszöm, mindjárt sírva fakadok.

– Nastya Kashnikova? – kérdeztem összeszorult torokkal.

– Maxim Grehov?

– Igen… én vagyok a kísérőd – válaszoltam még mindig akadozó nyelvvel.

– Kísérő? Nem gondoltam, hogy ilyen régi vágású vagy. Első blikkre nem tűnsz annak – gúnyolódott, miközben aprólékosan végigmért.

Még sohasem élveztem ennyire, hogy valaki majd felfal a szemeivel. Pedig fölényes volt, és piszkosul magabiztos. Teljesen tudatában volt annak, hogy milyen jó nő, és kinek a lánya.

– Miért, mit szeretnél, mi legyek? – kérdeztem tőle incselkedve egy huncut mosoly kíséretében.

– Beszélni akarok a főnököddel! Vigyél hozzá! – félvállról vetette hátra a szavakat, és ezzel le is söpörte a kérdésemet, miközben méltóságteljesen a kijárat felé vonult.

– Tudod, kérhetnél kedvesebben.

– Alkalmazott vagy, ha nem tévedek – nézett rám felvont szemöldökkel.

– Az. – Na, erről beszéltem. Tisztában volt azzal, hol helyezkedik el a ranglétrán, és épp emiatt azt hitte, hogy csak egy porszem vagyok a tűsarkúja orrán.

– Akkor teszed, amit mondok! – köpte a szavakat cselédsorba taszító stílusban.

– Hölgyem, parancsoljon velem! – pimaszkodtam továbbra is.

– A helyedben nem szemtelenkednék. Apám kedvel téged, de…

– Oké, értettem. Indulhatunk? – vágtam gyorsan a szavába, hogy mielőbb elinduljunk, és tovább csodálhassam a hátsója nyújtotta gyönyörű kilátást.

Ez a csaj egyszerűen eszméletlen! És én úgy bámulom, akár egy elcsurranni készülő tizenkét éves. De leginkább azért veszek meg, ahogy parancsolgat nekem. Ha azt mondaná, hogy boruljak térdre előtte, azt is megtenném. Basszus, de puhány lettem! Mennyi is? Kemény öt perc alatt kényszerített térdre a szeme villanásával. Szánalmas! Nagyon szánalmas!

De a szeme… Igen, a szeme… Olyan ismerős… Ezekkel a szemekkel már máskor is találkozott a tekintetem. De mikor? Tuti, hogy nem dugtam vele soha. Ezer százalék, hogy egy ilyen csajt nem felejtenék el.

– Nyisd már azt az ajtót! – méltatlankodott az autó mellett lecövekelve.

Na, azt már nem!

– Szivi, tolmács vagyok, és nem egy átkozott sofőr.

– Nehezedre esne úriemberként viselkedni? Talán erdőben nőttél fel? – magyarázott csípőre tett kézzel.

– Hölgyem, bemutatom a 21. századot. Itt már senki sem nyitogat rohadt ajtókat, azokon kívül, akiknek ez a munkája. – Gyilkos pillantásától szinte már éreztem, ahogy a földi lét után Szent Péter kapuja felé közeledem.

– Arcátlan fráter vagy! Csak most ismertél meg, és olyan hangnemet engedsz meg magadnak velem szemben, mintha kölyök korunktól ismernénk egymást – mormogott az orra alatt. – Na, és hol van az az ember, akinek ez lenne a feladata?

– Max! Maxim! – rohant a BMW limuzin felé Jani, a sofőr. – Jövök már!

– Nekem nincs kedvem ezzel az illetővel menni. Megbízhatatlannak tűnik – jelentette ki olyan fancsali képpel Nastya, amitől Jani egyből összehúzta magát, és az aszfalton kezdett kutakodni az időérzéke után.

– Akkor mit akarsz? Apádat is mindig ő fuvarozza.

– Az ő, és a hülye dilije a sofőrökkel – válaszolt felvont orral.

– Nastya, indulnunk kell. Ülj be az autóba! – szólt közbe a testőre, aki mindvégig mellette volt, de eddig észre sem vettem ezt az ogrét.

– Azt hallottam, mindig külön kocsival jössz a reptérre – trillázta szempilláit rebegtetve Nastya.

Elég átlátszóak a csajok, ha akarnak valamit, de ezúttal nem bántam. Bármit megadtam volna neki! Ha jobban meggondolom, ez nem igaz. A kocsimat nem ajándékoztam volna neki, és továbbra sem terveztem szaros ajtókat nyitogatni. Megnyugtató, hogy vannak még elveim.

– Tisztázzuk, nem nyitom ki neked a Mustangot sem! – közöltem vele, és megindultam a járgányom felé.

– Nastya, ezt nem engedhetem! – kiáltott utánunk a testőr.

– Nyugi már, Szása! Lazulj! Kövessetek a másik kocsival! – adta ki az utasítást egy legyintéssel a gorillának.

* * *

Az utat kellett volna figyelnem, mert baromi nagy volt a forgalom. De nem bírtam ki, hogy fél percenként ne sandítsak rá. Volt benne valami, ami nem engedett, és képtelen voltam elszakítani a tekintetemet az ajkáról, a domborodó melleiről, az ölében pihenő kezeiről, a combjáról, és…

– Barom! Meg akarsz ölni?! – kiáltotta, amikor satuféket nyomtam.

– De hisz ő vágott elém, indexelés nélkül!

– Indexelt.

– Jól vagy, nem? – néztem végig rajta, miközben nagy, csillogó szemekkel pislogott vissza rám. A száját résnyire nyitotta, mintha mondani akarna valamit. Összefonódott a tekintetünk, és egy pillanatra elgondolkodtam azon, hogy odahajolok hozzá, és megcsókolom. Már szinte az ízét is éreztem, hallottam arcának puha bőrét is sisteregni a borostám alatt, a nyögéseit… De ekkor a mögöttünk lévők dudálni kezdtek. Elfordultam tőle, és gázt adtam.

II. FEJEZET

MÚLT

NASTYA

Ez az eszement tuskó még vezetni sem tud! Majdnem megölt! Hogy lehet ilyen figyelmetlen? Mégis mire figyel vezetés közben? És én még azt hittem, megbízhatóbb a csontvázra hasonlító sofőrnél. Szerencsétlenen úgy állt az öltöny, mintha vállfán lógott volna. Szánalmasan nézett ki. Talán adnom kellett volna neki némi pénzt ételre.

– Messze vagyunk még?

– Két sarokra. Sajnálom az előbbit – dünnyögte Maxim.

Pirosra váltott a lámpa, és felém fordult. Volt valami bensőséges abban, ahogy a kristálytiszta tekintete az enyémbe fúródott. Hirtelen nem is tudtam eldönteni, hogy láttam-e valaha olyan varázslatosan kék szemeket. De abban biztos voltam, hogy az a szempár rengeteg bugyit csalogatott már le nőtársaimról, viszont a tekintetében mélységes fájdalom rejtőzködött a pajzán merészség mögött. Miért engedi, hogy az álarca mögé lássak?

– Nézd – törtem meg a csendet és a varázst. Egyszerre szerettem volna olvasni benne, mint egy nyitott könyvben, s mégsem. Féltem attól, amit ott találok, így inkább magamra öltöttem a saját álarcom. – Mint azt már mondtam, az apám valamilyen – számomra felfoghatatlan okból – kedvel téged, így azt ajánlom, legyünk civilizáltak. Elvisellek téged, ha hajlandó vagy normálisan viselkedni.

– Elviselsz? Mondtam már, hogy a kedvesség csak úgy árad belőled? – kacagott az autót sebességbe téve, amitől a karján kidagadtak az izmok, és elképzeltem, ahogy erősen magához szorít, ahogy végigsimít rajtam, ahogy…

De nem emiatt repültem Budapestre. Ez csak keresztbe tenne az üzletnek. Figyelmen kívül kell hagynom, hogy teljesen összezavar azzal, hogy egyszerre a legkönnyebben megfejthető keresztrejtvény és a legbonyolultabb matematikai képlet. Ráadásul még eszméletlenül jól is néz ki.

Nem! Maxim kifejezetten szarul néz ki! Ez a város viszont… Jól néz ki.

– Miért nem tudsz egyszerűen bólintani, és befogni?

– Csak – válaszolt egy szemtelen kacsintással.

Feladom! Ez a pasi kiakasztó!

* * *

– Tudom, hogy az édesapámat várta, és vele szerette volna pontosítani a részleteket – vágtam a közepébe, amint túlestünk a formális kézrázogatáson Tamással. – Felhatalmazott, hogy helyette tárgyaljak, és a szerződés vitás részeit tisztázzam.

– Holnapra megbeszélhetnénk egy személyes egyeztetést az ügyvédünkkel, és közösen megvitathatnánk a kérdéses részeket.

– Nagyszerű – vágtam rá, elharapva a folytatást, pedig hozzávágtam volna, hogy egyébként is ezért jöttem, úgyhogy mellőzze a feltételes mód használatát. De fékeztem magam, mert nem lett volna szerencsés, ha azon nyomban besorol az elkényeztetett, beképzelt picsa skatulyába.

– Körbevezethetem?

– Igen – feleltem mosolyogva, viszont magamban vigyorogtam. Reméltem, hogy a túra alatt szert tehetek olyan értékes információkra, amelyek segítségével csökkenthetjük az árát annak az informatikai rendszernek, amelyre apámnak szüksége volt ahhoz, hogy sarokba szoríthassa az ellenségeit.

Igazából jogászként érkeztem Magyarországra, a szerződés előkészítése miatt. A végzettségem alapján az is voltam, azonban nem volt publikus, hogy informatikából azért nem szereztem meg a diplomám, mert az államvizsgán elhasaltam. Sajnos nem engedtem apusnak, hogy megvegye a vizsgáimat, így elvéreztem. Szerencsére a tudást senki sem veheti el tőlem, ennek köszönhetően be is biztosítottam a jövőmet némi extra pénzzel.

* * *

A szállodában gyorsan leléptettem Szását. Hála Istennek, külföldön nem aggódik annyira a testi épségemért. Főleg így, hogy beszélem ennek az országnak a nyelvét. Igaz, nem tökéletesen, de ahhoz elég jól, hogy a magyar fővárosnak egyedül is nekivágjak. Bár nem szándékoztam elárulni, hogy tudok magyarul. Szórakoztató volt kihallgatni az embereket. Mindenekelőtt azért is, mert a többségük joggal feltételezte, hogy külföldi lévén nem értem egy szavukat sem. Így premier plánból értesültem arról, mi a valós értéke egy-egy portékának.

Ennek köszönhetően jöttem rá arra is, hogy a Tamás által bemutatott szuper rendszer egyelőre tesztelés alatt áll. Az egyik programozó magyarul elszólta magát arról, hogy még csak a funkciók felével készültek el.

* * *

Este a Deák téren nyüzsögtek az emberek. Kezdetben nézelődtem, sétálgattam, kerestem azt a helyet, ahová beülhetnék egy pohár borra. Egy csapat fiatal vágta ki az egyik bár ajtaját. A kiszűrődő rekedtes, füstös hangra felkaptam a fejem. Önkéntelenül megindultam a hang irányába. Amikor a színpaddal szemben találtam magam, földbe gyökerezett a lábam. Maxim énekelt. Istentelenül szexis volt a csípőjére lazán letolt farmergatyában, fekete pólóban és bakancsban. A szőke haját nem fogta össze, és néhány tincs a szemébe lógott.

A zene lehalkult, két keze közé fogta a mikrofont, szinte altatódalként duruzsolta az utolsó sorokat, majd felnézett, és perzselő tekintettel végigmért. Megbabonázva figyeltem minden mozdulatát. Képtelen voltam elszakítani róla a pillantásom, ahogy újra elkezdte pengetni a gitárt. Kis idő múlva a testem reagált a zenére, behunytam a szemem, mozgatni kezdtem a csípőm, és hagytam, hogy a hangja körbelengjen, és a lelkemig hatoljon.

Tánc közben észre sem vettem, mikor vette át a banda helyét egy DJ. Csak arra lettem figyelmes, hogy valaki mögém lép, és az ajkaival puhán cirógatja a nyakamat, miközben a karjaival magához von. Tudtam, hogy ő az, ezért hagytam, hogy öleljen, és csókoljon. Megfordultam, a nyaka köré kulcsoltam a kezemet, beletúrtam zabolátlan fürtjeibe, és szenvedélyesen visszacsókoltam, miközben a karja satuként szorított. A csókja szédítő volt. Magával ragadott a pillanat, és teljesen elvesztettem a józan eszemet. Mohón faltuk egymást a tánctéren, mit sem törődtünk azzal, hogy talán megbotránkoztatjuk a körülöttünk lévőket.

– Nastya – suttogta a nevemet két csók között szünetet tartva. Percekig néztünk egymás szemébe. Szédültem a tűztől, ami belőle áradt. Még többet akartam, ami teljesen megrémített. Újra belenéztem a végtelent tükröző szemébe, és eltoltam magamtól.

– Szemtelen vagy!

– Már mondtad – felelte elfúló hangon.

– Hogy képzeled azt, hogy csak úgy idejössz hozzám, és megcsókolsz?

– Nem ellenkeztél – vigyorgott kajánul, és a derekamnál fogva közelebb húzott magához.

– Jó éjszakát, Maximilien! – pördültem ki a karjából, keresztülvágtam a zsúfolt tánctéren, és egyenesen visszamentem a hotelbe.

Természetesen nem jött utánam, hiszen ugyanabból a fából faragták, mint engem. Egyértelmű volt, hogy az ő életének is a „Dugd meg, és dobd el!” a mottója.