Copyright © Albert Levente, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-71-0

Prológus

Vékony, meleg vérpatak futott végig csiklandozva a tarkóján. Fejébe újra belenyilallt a fájdalom. Megborzongott. A hiányzó ablakszemeken keresztülsüvített a szél.

– Álljon fel!

A fonott kerti széken ülő, összekötözött kezű vádlott ijedten nézett körül az elhagyatott raktárépületben. Tiltakozni próbált, de a mögötte álló maszkos alak megragadta szennyes gallérját, és talpra rántotta.

– Ügyész úr, ismertesse a vádiratot! – fordult a bírónő a bal oldali asztalnál ülő, ősz hajú férfihoz, aki lassan, kimért hangon olvasni kezdett.

A törvényi hivatkozásokkal teli hosszú vádbeszéd alatt a fogoly csak arra tudott gondolni, hogy minden korábbi tárgyalásán a bírótól jobbra szövetségese ült: a kirendelt védő. Ügyvédre nem futotta.

Halvány reménysugár.

Az ügyész befejezte. A bírónő a vádlotthoz intézte szavait:

– Mit tud felhozni védelmére?

– Milyen eljárás ez, kérem szépen? Miért nincs ott senki? – mutatott a fogoly az ügyvédi asztalt helyettesítő rozsdás satupadra. – Alanyi jogon jár.

– Elláthatja saját képviseletét.

– Hát honnan ismerném a szabályokat olyan szépen, mint az ügyész úr itten – intett az idős férfi felé a vádlott.

A bírónő kedélyesen elmosolyodott.

– Nem várjuk el öntől, hogy tisztában legyen a jogelmélettel. Engedje meg, hogy felvilágosítsam. A bíróság a Radbruch-formula alapján ítélkezik. – Egy pillanatra kivárt, de hamar egyértelművé vált, a vádlott nem fogja rávágni a megfejtést. – Ha a törvény elviselhetetlen ellentmondásba kerül az igazsággal, utóbbinak kell győzedelmeskedni.

Az összekötözött kezű férfi nem értette a magyarázatot, de ösztönösen megérezte, gyengíti pozícióját. Nem hagyta magát.

– Legyen akkor ez az úr itt mögöttem az ügyvédem – bökött óvatosan hátrafelé a fejével. – Úgyis csak áll ott. Nem csinál semmit.

Legnagyobb meglepetésére mindhárom fogvatartója nevetésben tört ki. Az ügyész mulatott legjobban, talárja bő ujjával törölgette szemét.

– Érdekes eljárásjogi helyzetet eredményezne, ha én védeném – mondta a maszkos férfi, miután elült a kopár fémfalak által megsokszorozott kacaj.

– Miért?

– Én vagyok az ítélet-végrehajtó.

1. FEJEZET

Szerda

Nyomott az ellenfél. Varga László csapata, egygólos vezetésének tudatában, elrugdosta a kaputól a szórványosan beívelt labdákat. A rendvédelmiek a második helyen álltak a Megye I. labdarúgó-bajnokságban. Már a hosszabbításban jártak, amikor eleredt az eső. Mint cserekapus-edző, mackóalsóban, stoplis cipőben és vakítóan fehér, Forgács Bau feliratú ingben állt Varga a földbe süllyesztett kispad átlátszó plexitetejének támaszkodva. Kezében Hotel Lido feliratú piros esernyő, amit egy velencei buszos úton sikeresen felejtett el leadni a recepción. Annyira beleélte magát az utolsó percek eseményeibe, hogy eszébe sem jutott kinyitni. A lezúduló zivatarban nem érzékelte, hogy szétázik rajta a ruha.

– Bajnokcsapat, bajnokcsapat! – zúgott a lelátóról az utolsó percben az örök szurkolói optimizmus hangja. Megelőlegezett bizalom.

Még hátra volt három forduló. Ha a következő meccsükön legyőzik a megyei rivális vasutas sportkör csapatát, és az első helyezett kikap, átvehetik a vezetést.

Az országon végigsöprő stadionépítési láz náluk csak hőemelkedést eredményezett: alácsövezték a pályát, megcsinálták a világítást, és egyik lelátón műanyagszékekre cserélték a korhadt faülőkét. Megyei szinten azonban ez is nagy előrelépésnek számított. Forgács Emil, a csapat főszponzora jól feküdt a városi vezetésnél. Meggyőzte őket, szükség van a beruházásra, mert fel kívánja juttatni a gárdát az NB III.-ba, ahol sokkal szigorúbbak a követelmények.

A felújítási munkálatokra kiírt közbeszerzést persze a Forgács Bau nyerte…

A spori végül lendületesen lefújta a mérkőzést. Az ellenfél játékosai lehajtott fejjel baktattak az öltöző felé, a piros-kékek pedig elkezdték a jól megérdemelt tiszteletkört.

– Var-ga Laci, Var-ga Laci! – üvöltötték az ultrák, mikor a csapat a B-közép elé ért. A szezon végére hétszázat is meghaladta az átlagos nézőszám. A legmagasabb osztályban is akadt olyan csapat, amelynek meccseire kevesebben jártak ki.

Az előző tréner, elzüllött válogatott játékos, a szezon első három meccsén elszenvedett vereségek után, nagy hisztit csapva egyik napról a másikra felállt a kispadról. Nem elég profik a körülmények. Még jó! A Dinamóban, ahogy a helyiek a rendvédelmi szervek futballcsapatát nevezték, amatőrök játszottak: katonák, tűzoltók, rendőrök. Varga a megyei nyomozó ügyészségen dolgozott, Rolika, a kapus, a rendőrkapitányság büféjét vivő házaspár legidősebb fia volt, de akadt a játékosok között szobafestő és gimnáziumi tanuló is.

A foci nem bonyolult játék, Varga sem edzőlegendák elméleti munkáiból merítette futballfilozófiáját. Egyetértett Moldova Györggyel, aki a Pénzügyőr ifi pallérozása közben rájött: a futball lényege, hogy elrúgod a labdát, és hamarabb éred utol, mint az ellenfeled.

Edzői hírnevét első meccsén, a szomszédvár elleni rangadón elért váratlan döntetlennel alapozta meg. Bekkeltek, de így is bekaptak egy gólt. A második félidő utolsó harmadában lecserélte a teljes támadószekciót. Korábban felhozott az ifiből néhány pengés, gyors fiatalt, akiket ráállított az ellenfél fáradó védelemére. A második megkerülős csel után a rivális csapat kapitánya a tizenhatoson belül hátulról, két lábbal szállt bele az egyik szemtelen ifjoncba. A fiút hordágyon vitték le, de társa könyörtelenül bevágta a büntetőt. A fennmaradó öt percben pedig már csak tartani kellett az eredményt. Emberelőnyben.

A megyei ligában játszó csapatoknál működött a csatármegmaradás elve: az évek múlásával végzetesen lelassult egykori öntelt támadók játszottak középhátvédet. A gyors, rámenős ifik ellen elkövetett szabálytalanságaik eredményeképpen minden második meccsen kaptak legalább egy tizenegyest az utolsó negyedórában. Mire az ellenfelek kiismerték taktikáját, csapata összeállt.

A győzelmek hatására kiváló hangulat kerekedett az öltözőben, pedig Varga a gimnázium országos fitneszbajnokságot nyert tornatanárával komoly erőnléti edzéseket vezényeltetett. A város környéki szanatóriumban működő gyógymasszőrképző tanulói pedig meccs után még legyúrták a fáradt játékosokat. Gyorsabban regenerálódtak és kevesebben sérültek meg. A téli szünetben a Forgács Bau is a csapat mellé állt. Fizetést természetesen így sem adtak, de már nem saját pénzen kellett mosatni a mezeket, és újra folyt a meleg víz a zuhanyzóban…

A labdaszedő gyerekek elözönlötték a pályát, keresztben felállítottak két kaput, és kaotikus meccsbe kezdtek. Varga örömmel fedezte fel közöttük Bencét, a barátnője kisfiát. Ő vitte le focizni az U8-as csapatba. A klubház teraszán – ami a pálya „díszpáholyának” számított – Ábel Anna, a városi televízió és a megyei újság sztárriportere ugyanazzal a lendülettel biztatta fiát, amivel végigszurkolta a mérkőzést. A kölyök jó barátságot ápolt a labdával, és akkora lövése volt, mint egy Krupp mozsárágyúnak.

Az ügyész kinézett a klubház lepukkant teraszára: Mátrai Dorka, a nyomozó ügyészség fogalmazója kötelességtudóan ült Anna mellett. Szakvizsgájára készült, így Varga hivatalos, ügyészségi fejléces papíron adta parancsba neki, hogy látogasson ki a meccsre. Sápadt volt és elnyűtt, kellett neki egy kis kikapcsolódás. A nyomozó ügyészségről általában sietett egyenesen jogszabályokat magolni

Szerzett nekik tiszteletjegyet, bár Anna jogosult lett volna sajtóbelépőre. Legnagyobb meglepetésére Havasi Eduárdot – mindenkinek csak Edu –, Dorka barátját fedezte fel mellettük. Azt hitte, a megyei múzeum fiatal archeológusát csak akkor érdekli a foci, ha egy nagyobb felszabadító rúgás után avar kori ezüsttallérok fordulnak ki a pálya talajából.

A tiszteletkör során, félmeztelenre vetkőzött játékosok gyűrűjében haladva, kiintett a „díszpáholy”-ba vendégeinek: „A büfében találkozzunk.”

Fáradt volt, és csatakos. Majd a pénteki edzésen elemzi a meccset.

A győzelmet amúgy sem kell magyarázni.

* * *

– Milyen szenyát rendeltetek? – kérdezte Varga.

A két lány és Edu egy sötét bokszban ült a klubház büféjének mélyén. A hely specialitása mindig is a sonkás melegszendvics volt, de Varga egy meccs után megmutatta a tulajnak, hogyan csinálják a franciák a Croque Monsieur-t. Azóta megduplázódott a forgalom. Még a stadion mellé települt ipari parkból is átjártak ebédelni az irodisták. Csak az új csúcstermék nevét kellett megváltoztatni, mert senki sem tudta kiejteni.

– A Franciskában túl sok a vaj – felelte Anna –, neked a régiből kértem.

Varga felszedett néhány kilót, amióta megszabta, nem pedig megszenvedte a fociedzéseket.

– Franciska? Az meg milyen? – kérdezte Edu.

– Nem kell túl nagy dologra gondolni – magyarázta az ügyész. – Csinált gyerekkorodban olajban sült pirítóst a nagymamád? Képzeld el, hogy nem olajban sütik meg a kenyeret, hanem vajban, és fokhagyma helyett sajt és sonka kerül a két szelet közé. Egyszerű, de nagyon finom tud lenni.

– Jól hangzik. Lányok, ti mit esztek?

A megszólítás hallatán Dorka félve pillantott Annára, aki legalább tizenöt évvel idősebb lehetett a fiúnál.

– Bevallom, nem tudtam ellenállni – mondta a riporternő –, de én gimnázium óta tartom a súlyom.

– Felezünk! – csapott le azonnal Varga.

– Örülj, hogy egyáltalán lemegy valami a torkodon. Régebben – fordult oda Anna a fiatalokhoz –, ilyenkor még órákig nem tudott lenyelni egy falatot sem. Meccsnapon sehova nem lehetett beülni vele.

– Pedig most talán még nagyobb a stressz – jegyzete meg Edu.

– De másként hat rám. Egyáltalán nem üvöltök, némán állok a kispad mellett, de a meccs legapróbb részlete is rögzül a fejemben – magyarázta Varga. – Amint felhangzik az utolsó sípszó, elkezdem visszajátszani. Meg tudom állítani, lelassítani, kinagyítani, jobb vagyok, mint egy videolejátszó.

– Azért jobban szeretném, ha kazettán vinnénk haza a felvételt – nevetett Anna. – Egy percet sem alszik a meccs utáni éjszakán, csak forgolódik az ágyban.

Az ügyész egy barátja vendéglőjének emeletén bérelt egy nagyon puritán szobát, de az utóbbi időben gyakran töltötte az éjszakát Annánál, akinek válása során odaítélték az emeletes családi otthont. Fogkefe a mosdón, váltóruha került a beépített szekrénybe, a karácsonyra kapott Calvin Klein parfüm el sem hagyta az Ábel rezidenciát. Közeledett a pillanat, mikor komolyan felmerül, hogy beköltözzön. Anna aktívan nyomta a témát, már a rettegett ketyegő biológiai óra referencia is előkerült. Vargának lett is volna kedve, de gyötörte a lelkifurdalás. Félt, hogy egykori felesége (akitől amúgy még nem vált el) nem tudna mit kezdeni a fejleménnyel.

Míra évekkel azelőtt majdnem belehalt a Varga által kikönyörgött abortuszba. Eltávolították a méhét. Nyugtató, majd kábítószerfüggővé lett, elköltözött otthonról, prostitúcióval kereste meg a pénzt az anyagra. Vargát előzetesbe zárták a stricije agyonlövésének gyanújával, de a nyomozás során elkövetett hibák miatt a bíróság felmentette. Míra helyett vállalta magára a gyilkosságot. Szabadulása után lemondott a kártérítésről, és a nyilvánvaló összeférhetetlenség ellenére visszakérte magát a megyei nyomozó ügyészségre. Bűntudat gyötörte, ezért nem hagyta magára feleségét. Külön éltek ugyan, de képtelen volt beadni a válási papírokat.

– Harmincnégyes kész: két Franciska és egy Klasszik! – üvöltötte a konyha ajtajából a büfés.

Varga az Anna előtt heverő papírdarabra firkantott számra nézett, felpattant, és elhozta a piros tálcát a pultról. Az aranybarnára sült szendvicsekhez vinaigrettes zöldsalátát mellékelt a szakács.

– Hozzak hozzá fém evőeszközt? Így, hogy edző lettem, talán elég rá a tekintélyem.

A büfé főnökének szigorú elvei voltak. Nem tartott buborékmentes ásványvizet, mert szerinte az palackozott csapvíz. Bubis helyett meg kizárólag szódát volt hajlandó felszolgálni. Tányérok, poharak és evőeszközök mosogatásában nem hitt, még a sört is egyszer használatos korsóba csapolta.

– Nekem jó a műanyag – mondta Edu.

– Megfogom kézzel – legyintett Anna.

– Kisasszony, magácska nem eszik semmit? – fordult Dorkához az ügyész. Az evőeszközök kiosztása közben jött rá, egyel kevesebb adagot rendeltek.

A lány arca zöldes színben játszott. Próbálta észrevétlenül befogni az orrát, hogy ne érezze az olvadt vajtól csöpögő szendvicsek szagát. Mintha szökőár söpört volna végig a gyomrán. Hullámokban tört rá a hányinger. Edu két hete egy csengdui nemzetközi konferencián a hunokról adott elő. Az obligát zöld tea, ezeréves tojás és ginzenggyökér mellett egy csomag rózsaszín, Hello Kittys kínai óvszert is hozott ajándékba. Nem tudott ellenállni, mikor a pekingi reptéren meglátta a szerény kis dobozán kielégülten vigyorgó macskalányt. Hazajövetele éjszakáján mindjárt ki is próbálták. A Mennyei Birodalom hímjeinek adottságaira méretezett eszköz azonban nem bírta az európai dimenziókat. Dorka menstruációja öt napja késett. Nem volt étvágya, reggelente epével hányta tele a vécécsészét. Kilenc nap múlva kell letennie utolsó szakvizsgáját, és lehet, hogy terhes?