© Meghan March

Hungarian translation © Goitein Veronika

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Fordította: Goitein Veronika

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Borítóterv: Faniszló Ádám

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-27-7

A KÖNYVRŐL

Hát megcsináltam. Hozzámentem egy milliomoshoz. Hogy miért, annak megvolt az oka, de arra nem gondoltam, hogy majd a tulajdonának tekint. Kimondtam ugyan a fogadalmat, de attól még önmagam akarok lenni. A szabályai most behatárolják a világomat, de én olyan lány vagyok, aki nem hajlandó csak úgy engedelmeskedni.

Csak egy gond van: azt hiszem, kezdek belehabarodni.

Nem tudom, mi lesz ebből a házasságból, de az életem kész hullámvasút, ahogy próbálok önmagam maradni, miközben megadom magam a mocskos gyönyörnek.

A Vágy és kétség a Vágy-trilógia második könyve, melyet az első rész, a Vágy és hatalom után érdemes elolvasni. A történet befejező része a Vágy és szerelem.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Kell egy csodálatos csapat, hogy egy őrült ötlet szikrája lángra lobbanhasson, és végül egy befejezett regény legyen belőle. Szerencsés vagyok, amiért ilyen csapat támogat.

Hálás vagyok személyi asszisztensemnek, és egyben legjobb barátnőmnek, Angela Smithnek a Grey Ghost Author Services LLC-nél. Őrület, amit véghezvittünk, és ez még csak a kezdet! Büszke vagyok rád, és örülök, hogy része vagy az életemnek.

Angela Marshall Smith és Pam Berehulke a világ legjobb szerkesztői, az ő segítségükkel hozom ki a legtöbbet a történeteimből.

Chasity Jenkins-Patrick a legtökösebb publicista, mindig lebeszél, ha már kész vagyok feladni, és mindig a megfelelő irányba terelget.

Natasha Gentile a legcsodálatosabb tesztolvasó. Imádom az üzeneteidet, csajszi!

Sara Eirew-nek köszönöm a remek borítóképet, By Hang Leenek pedig a kiváló borítótervet.

Hálás vagyok a Meghan March Runaway Readers Facebook-csoportnak, ők a legcsodálatosabb hölgykoszorú a világon, akiket (virtuálisan) ismerek. Remélem, hamarosan személyesen is megölelhetlek titeket!

Köszönöm a könyvbloggereknek, hogy elolvassák és ismertetik a könyveimet. Igazán értékelem, hogy időt szántok rá, és foglalkoztok vele.

És kedves olvasóim… végtelenül hálás vagyok, amiért kézbe veszitek ezt a könyvet. Nélkületek nem élhetném az álmomat.

ELSŐ FEJEZET

HOLLY

EGYEDÜL UTAZIK A MILLIÁRDOS FELESÉGE?

Többen látták Holly Wixet, a milliárdos Creighton Karas újdonsült feleségét egy New Yorkból Nashville-be tartó menetrend szerinti járaton. Forrásaink szerint a turistaosztályon utazott. Vajon már most gond van a házassággal? Amilyen pénzes a pasas, kényelmesebb utazást is biztosíthatott volna újdonsült nejének. Visszatérünk, amint lesznek újabb információink.

A reptéri transzfer minden pénzemet elvitte. Még szerencse, hogy jövő héten fizetnek, mert az utolsó pillanatban vett repülőjegy sikeresen lenullázta a hitelkártyámat. Az új Amex kártyát a konyhapulton hagytam, drágalátos férjem Ötödik sugárúti luxuslakásában.

A hatalmas napszemüveg takarja a szemem alatti karikákat. Nagyon remélem, hogy senki nem fog felismerni. Láttam egy fickót, aki telefonálgatott, miközben hosszasan méregetett, de nem izgatom magam rajta. Nem hiszem, hogy megismert. Ez a város tele van egyszeri hírességekkel, én pedig messze vagyok még a világhírtől. Arról nem beszélve, hogy ha nincs rajtam színpadi smink, és a hajamat csak simán összefogom, úgy nézek ki, mint egy átlagos vidéki lány.

Folyamatosan nyújtózkodom, mert beállt a hátam. Egy helyben ültem a repülő keskeny ülésén, miközben gyakorlatilag meg sem mozdítottam a karjaimat.

A középső ülésen ültem két megtermett fickó között, akik bűzlöttek a fokhagymától. Arra gondoltam, írni fogok, de nem akartam kutatni a jegyzetfüzetem után. Már csak azért sem, mert nem akartam, hogy bámuljanak. Inkább mozdulatlan maradtam, így nem csoda, hogy beállt a hátam.

Összevissza kavarogtak a gondolataim, így szinte biztos, hogy nem tudtam volna olyan jó dalszöveget írni, mint akkor, amikor Creightonra vártam. Van egy gondolatfoszlányom, de valahogy mégsem tudom papírra vetni. Elég rossz idegállapotban vagyok, valahogy nem találom a megfelelő szavakat.

Jó hír viszont, hogy végre megint Nashville-ben vagyok. Amint kilépek a reptér üvegajtaján, meglátom Tana Range Roverét.

Lehúzza az autó ablakát, és hevesen integet.

– Told a segged a kocsiba, mielőtt elvontatják!

Mosolygok. Kicsit úgy érzem, tovaszáll minden rosszkedvem. Kinyitom a kocsi ajtaját, és beülök.

– Elveszett a csomagod? – kérdezi, miután szemügyre veszi a kis táskát, amit a lábamhoz teszek.

– Nem. Csak ezt hoztam.

Felhúzza szemöldökét.

– Istenem! Kérlek, mondd, hogy meztelenre vetkőztetett, és ezért nincs nálad másik ruha, csak az, amit újévkor viseltél, és amiben New Yorkba utaztál.

Tana minden kényes részletről tudott, és egyáltalán nem értett egyet azzal, hogy semmi mást nem hoztam el.

Mosolyognom kell.

– Nem vetkőztetett le. Én csak… Úgy gondoltam, nem cipekedem.

Szemöldöke visszatér normál helyzetébe, mosolya viszont rosszalló marad.

– Remélem, ez nincs összefüggésben anyád viselkedésével, akinek mindenét a pasik fizették, miután összejött velük.

Ez a jó az olyan barátokban, akik leitatnak, így az ember kiönti nekik a lelkét. Jelen esetben viszont rossz úton jár. Nyomós okom volt eljönni New Yorkból.

– Tana!

– Ugyan, Holly! Tudtam, hogy ez lesz. Tudtam.

Semmi kedvem ehhez a beszélgetéshez, ugyanis Tana nemcsak azt fogja boncolgatni, mi történt Creightonnal, hanem azt is, miért viselkedem úgy, ahogy. Félek, hogy lekésem a buszt, míg ő a múltam ismeretében pszichoanalitikust játszik. Szeretem, de most nem vagyok ráhangolva. Megmondom neki az igazat.

– Befejezhetnénk ezt a beszélgetést, mielőtt lekésem a buszt? Nagyon szeretnék eljutni a lakásomhoz, és összeszedni a cuccaimat, hogy utána felszállhassak a buszra, és a zenén kívül minden mást elfelejthessek.

– Nem késed le az átkozott buszodat. Olyan gyorsan hazaviszlek, ahogy a busz vinne – kacsint rám. – Neked viszont beszélned kell, míg vezetek!

Sóhajtok, és magam elé bámulok, míg megfordul, és integet a biztonsági őrnek, aki gyanakodva méregeti az autót.

Rám néz, majd végre ismét a forgalmat figyeli.

– Beszélj, csajszi!

– Mit szeretnél hallani?

– Hogy a férjed pontosan tudja, merre jársz, és nem arról van szó, hogy szökött feleség vagy.

– Nos… Aligha lehetek szökött feleség. Ahhoz előbb észre kéne vennie, hogy nem vagyok otthon.

Átlát a kamu szövegemen.

– A férjed tudja, merre jársz?

A piros lámpát nézem, ahogy lassítunk.

– Hagytam üzenetet.

– Miszerint?

Tudnom kellett volna, hogy Tana nem adja fel. Bármire képes, hogy megtudja a részleteket. Ha nem ő lenne a legjobb és amúgy az egyetlen barátnőm, valószínűleg elküldeném a fenébe. Ehelyett őszinte leszek hozzá.

– Elköszöntem tőle.

Válaszomat inkább az orrom alatt dünnyögöm, mert tudom, hogy máris jön a lecseszés.

Olyat sikít, hogy csak úgy zeng tőle az autó.

– Mégis miért tetted?! Megütött?!

Felé fordulok.

– Nem. Nem erről van szó.

Nem hiszem el, hogy erre is rákérdez.

Rám néz, mielőtt ismét a forgalmat bámulná.

– Akkor mi történt? Tekintve, hogy milliárdos, nyilván megadta a módját. Volt külön szadomazó szobája is? Elfenekelt? Netán ostort is használt? Az durva!

Tenyeremet az arcom elé teszem. Nem tudom, hol kezdjem, de muszáj valamit mondanom, ha nem akarom, hogy folytassa. Egyre élénkebb a fantáziája. Isten látja lelkemet, nem akarom, hogy rátapintson a lényegre.

Mégis mit válaszoljak? Creighton elfenekelt, de én élveztem. Aztán… voltak egyéb dolgok is. Perverz a fickó, annyi szent.

– Nem használt ostort, és nem volt szadomazó szobája.

Szerencsére nem tesz fel több ilyen jellegű kérdést.

– Most nagyot csalódtam. Akkor egyszerűen megőrültél? Ki az az elmebeteg, aki csak úgy kisétál egy milliárdos házából, és egy papírfecnit hagyva köszön el? Ráadásul nem visz magával semmit. Egyértelmű, hogy az illetőnek elment a maradék esze is.

Látom, itt csak az igazság segíthet.

– Figyelj! Nekem fel kell szállnom a buszra, különben mindennek vége. Nem tudtam tovább várni rá, ezért eljöttem.

Ránézek.

– Nyilván te is így tettél volna a helyemben. Ez volt a legjobb a karrierem szempontjából.

– Én a te helyedben a magángéppel jöttem volna. Kislány! Meg kell tanulnod élni a lehetőséggel, és kihasználni, amíg lehet.

Szavai elindítanak bennem valamit, így végképp kitör belőlem az igazság.

– Sajnos nem volt alkalmam a magángéppel jönni, mert Creighton arról is megfeledkezett.

Látom az arcán a meglepődést, ezért folytatom.

– Jól hallottad. A férjem mindenről megfeledkezett, így természetesen rólam is. Azt ígérte, időben hazaér, de nem jött. Azon túl, hogy nem jött, még a telefonját sem vette fel, és az sms-ekre sem válaszolt. A helyettesével sikerült beszélnem, aki konkrétan lerázott. Hát ennyi történt. Vége a mesének.

– A francba, Holly! Nagyon sajnálom. Ez tényleg gáz.

Együttérzés hallatszik a hangján.

– Úgy tűnik, nem én vagyok a sakkjátszmájának a legfontosabb eleme.

Tana felém sandít, ahogy haladunk az úton.

– De, kicsim! Te vagy a királynője. Nekem lövésem sincs a sakkról, de annyit tudok, hogy a király mellett a királynő a legfontosabb.

Rossz érzésem támad.

– Szerintem itt Creighton a sakkjátszma első és legfontosabb eleme. Mindenki más feláldozható, ha a király érdekei úgy kívánják.

Tana arca elkomorodik.

– Sajnálom. Ez elég nagy szívás. Ezek után, gondolom, nem fogod felhívni, hogy beszámolj neki. Főleg, hogy még a magángépet sem használhattad.

Végiggondolom. Ha igazi feleség lennék, jó eséllyel felhívnám. De most őszintén: mennyi az esélye, hogy Creighton észrevette, hogy eljöttem? Állítom, még most sincs otthon.

Ezenkívül titokban egy kicsit reménykedem, hogy talán ő fog felhívni engem. Aztán mi lesz? Bocsánatot kér, amiért megfeledkezett rólam? Elmondja, mennyire hiányzom neki, és azonnal utánam jön, mert nem tud nélkülem élni?

Egyik lehetőség esélytelenebb, mint a másik.

Tana nem kérdez többet, míg haladunk az úton. Végül megérkezünk a lakásomhoz. Messze nem olyan fényűző, mint a ház, melyben Tana lakik. Ilyen az élet, ha egy frissen felfedezett kislány próbál szerencsét.

Miután felfedeztek a Country Dreams tehetségkutatón, hihetetlenül kecsegtetőnek tűnt a Homegrownnal kötött megállapodás. Más téma, hogy a „millió dolláros szerződés” messze nem ér olyan sokat, ha az ember utánaszámol, milyen költséges összehozni egy albumot. Rengeteg próba, dalszövegírás, nyilatkozatok, sajtóinterjúk, rádiós fellépések és egyebek, amikért alig kapok valamit. Ráadásul a koncertjegyek eladásából származó bevételnek is csak töredékét fizetik ki, ami nevetségesen alacsony összeg.

Annak ellenére, hogy messze nem úgy alakultak az anyagiak, ahogy elképzeltem, korántsem vagyok olyan csalódott, mint gondolná az ember. A legtöbb általam ismert művész sokkal rosszabb körülmények között élt, mint én. Őket persze nem a tehetségkutatón fedezték fel.

Sokan a saját kocsijukban laktak. Rosszabb esetben még a kocsi sem volt a sajátjuk. Jason Aldean „Crazy Town” című dala tényleg a valóságon alapul. Soha nem tudhatjuk, mikor futunk be, ha sikerül egyáltalán. Egy perc alatt elveszíthetünk mindent, és ugyanilyen rövid idő alatt nyerhetünk is. Persze mindenki abban reménykedik, hogy nyerni fog. Erre viszont semmi garancia.

– Köszönöm a fuvart. Hálás vagyok érte.

– Igazán nincs mit. Biztos nem akarod, hogy itt maradjak?

Megrázom a fejem.

– Csak összeszedek néhány dolgot, aztán megnézem, hol áll meg a busz.

Miután megnézem az időt a kijelzőn, rájövök, hogy kevesebb mint egy órám maradt.

– Jobb, ha megyek.

– Rendben, kislány. Aztán mindent bele a színpadon! Megértetted? Ha az a fickó visszakúszik hozzád, és ha felfogja, milyen nőt szerzett, biztosan ezt teszi majd, adj neki még egy esélyt!

Megfordulok, és ránézek.

– Adjak neki egy esélyt? Azt hittem, azt fogod mondani, hogy ki kéne herélnem. Miért adjak neki még egy esélyt?

Tana kék szemei együttérzést sugároznak.

– Anyádnak hála, tele vagy bizalmatlansággal. Próbálj meg végre elvonatkoztatni tőle! Csak rajtad múlik az életed. Én még mindig reménykedem, hogy ez a fickó megérdemel téged. Adj neki egy esélyt, hogy meghunyászkodjon! Egy férfi jellemét akkor látod a leginkább, amikor küzd, és olykor megalázkodik, hogy megkapja, amit akar. Márpedig te vagy a legjobb dolog az életében.

Próbálok mosolyogni, de nem sikerül.

– Az sem biztos, hogy utánam jön egyáltalán.

Áthajolok, hogy megöleljem Tanát.

– Még találkozunk.

– Mindent bele! – mondja, amikor kiszállok az autóból.

MÁSODIK FEJEZET

HOLLY

A táskámat a vállamra kapom, és berohanok a lakásba. Az első dolog, amit meglátok, a jó öreg gitárom tokja az asztal alatt.

Életem első gitárja… Több ezer hagymakarikát és csirkeszárnyat sütöttem, hogy megvehessem a gitárt a zálogházban. Majdnem egy évig spóroltam rá. Amikor végre a kezemben volt a pénz, és elmentem, hogy megvegyem, a bolt tulajdonosa kedvezményt ajánlott, feltéve, ha szétteszem neki a lábamat.

Úgy kiakadtam, hogy eszembe sem jutott alkudozni. Kifizettem a teljes árat, és azt mondtam a fickónak, adja ide a gitárt, mielőtt feljelentem a rendőrségen kiskorúak szexuális zaklatásáért.

Legszívesebben fogtam volna a pult mögött csüngő baseballütőt, és alaposan fejbe vágtam volna vele a pasast.

Pár perccel később elhagytam a terepet, életem első gitárjával. Vissza se néztem.

Úgy tűnik, mintha ezer év telt volna el. Azóta nagyon sok minden változott.

Félúton vagyok a hálószoba felé, amikor rezegni kezd a telefonom. Először az jut eszembe, talán Creighton hív. Remeg a kezem, ahogy a zsebembe nyúlok a telefonért.

A szívem – az őrült szívem – megszakad, amikor látom, hogy a menedzserem üzent.

Chance: Hol a fenében vagy? Nagyon remélem, hogy úton, errefelé. BT már nagyon kivan.

A francba. Berohanok a szobába, és kiveszem a bőröndöt a szekrényből. Teletömöm bugyival, melltartóval, és belerakok néhány jóganadrágot, pólót és farmert is. Ennyi.

Válaszolok Chance-nek.

Holly: Most végeztem a csomagolással. Máris megyek. Hol a busz?

Chance: BT-nél. Leadtam a nevedet a bejáratnál.

Duplán gáz. BT, azaz Boone Thraser a turném egyik kulcsfigurája. Nem mondhatnám, hogy olyan menő környéken lakna, mint, mondjuk, Tana. Sőt: a világvégén lakik, amit gyakorlatilag ellepnek a szúnyogok, ahol a mocskos bringájával járhat, és tiszta sár minden. A kutyái szabadon rohangálnak, és szünet nélkül ugatnak.

Ha pontosan oda szeretnék érni a házához, nagyon össze kell kapnom magam.

Egyszer már jártam nála. Meghívott magához, mielőtt megállapodtunk volna, hogy én is részt veszek a turnén. Meg akart győződni róla, hogy nem vagyok – az ő szavaival élve – az a nyafogó liba, aki miatt égni fog, mint a rongy.

Amikor fenéken billentettem az alagsorban bowlingozás közben, rájött, hogy velem nem lesz gondja. Ilyen egy lány, aki bowlingklubban dolgozott…

Turbósebességre kapcsolok, de a telefonom megint rezegni kezd.

Chance: Jó hír. El akarja énekelni a duettet, amiről karácsonykor beszéltetek. Told ide a segged, hogy legyen a dologból valami.

Az ágyra dobom a telefont, és nyújtózom egyet, mielőtt levenném magamról a farmert és a blúzt, hogy indulás előtt valami tisztára cseréljem.

A duett azt jelenti, hogy fel kell mennem a pasas koncertje közben a színpadra. Mivel a közönség csápolva rajong a fickóért, talán nekem is jut valami ebből a kitörő lelkesedésből.

Az én koncertjeimen általában közel sincs telt ház. A közönséget sokszor jobban érdekli a büfében kapható sör minősége, mint a zeném. Kivéve persze a rajongókat, akik tényleg miattam jönnek.

Valahol el kell kezdeni. Legalábbis mindig ezt mondom magamnak. Nagy mázlista vagyok, amiért Boone Thrasherrel turnézhatok. Hogy milyen a duett? Hatalmas.

Fél perc alatt magamra dobtam a sminket, és bepakoltam a piperecuccokat a neszesszerbe, mielőtt belebújok a fekete-világosbarna cowboy csizmámba. Ezt a csizmát még a tizennyolcadik születésnapomra vettem. Ez volt a negyedik olyan szülinapom, amire anyám még egy árva képeslapot sem küldött.

Elhessegetem a gondolatot, mert ezt még Tana is felemlegette, amikor hazahozott. Fogom a kabátomat, és az ajtóhoz megyek.

Pocsék hírnevétől eltekintve Boone jó arc. Nagyon jó arc. Csinos, vékony, toplistás barátnője igazán szerencsés, bár az alapján, amit láttam, nem úgy tűnt, mintha ezzel a csaj is tisztában lenne. Mondhatni, egy valóságos ribanc. Méghozzá a felső kategóriás, birtokolni akaró, gonosz fajtából.

Ezt persze nem fogom megmondani Boone-nak. Nem pletykálásra használom a számat. Csak egyetlen rossz megjegyzés a nem megfelelő embernek, és végem. Inkább megtartom magamnak a véleményemet.

A countryzene világa nem sokban különbözik a középiskolától.

Bezárom a lakás ajtaját. Leviharzok a lépcsőn, ki a fedett parkolóba, ahol vár rám az én 98-as Pontiac Firebird autóm. Igen, tudom, hogy 1998-ban ez menő verdának számított, mára viszont egyáltalán nem az.

Örültem, hogy meg tudtam venni, ugyanis a 88-as Fiero azelőtt mondta be az unalmast, hogy bekerültem volna a Country Dreams tehetségkutatóba.

A mostani bevételemből talán vehetnék egy újabb kocsit. De úgy vagyok vele, hogy a Firebird még elvisz egyik helyről a másikra, így jobb, ha félreteszem a pénzt. Ki tudja, mikor lesz rá szükség?

Egy dolgot biztosan megtanultam ebben a városban: pillanat alatt megváltozhat minden.

Fél óra múlva Boone házának kapujánál vagyok. Egy jól megtermett fickó jön felém a biztonságis bódéból, és a kocsim ablakához hajol. Mivel az ablak nem működik, kinyitom az autó ajtaját. A fickó mosolyog.

– Nekem is ez a bajom a sajátommal. Szájba vert Pontiacok – mondja.

– Igazad van. A nevem Holly.

– Igen. Tudom, ki vagy, kislány. Már várnak téged. A buszok is itt vannak, és mindjárt indultok.

Odébb megy, és kinyitja nekem a kaput.

Visszacsukom az autóm ajtaját, és keresztülhajtok. Látom, hogy két busz várakozik a ház előtt, az úton.

Megállok a garázs melletti kisebb parkolónál, és leállítom a kocsit.

Még meg kell találnom Chance-t. Remélem, szól a többieknek, hogy idejében megérkeztem, így senki nem fog rám kiakadni. Ahogy átfut az agyamon a gondolat, a fickó máris kopogtatni kezd a kocsim ablakán, és kinyitja az ajtót.

– Le kéne cserélned ezt az ócska tragacsot, kislány. Amúgy mi a frászért nem veszed fel a telefont?

Homlokomat ráncolva Chance-re nézek.

– Miről beszélsz? Válaszoltam az üzeneteidre.

Karomnál fogva kirángat az autóból.

– Nem vetted fel, pedig vagy ötször hívtalak. Meg akartalak kérni, hogy útban idefelé hozzál Johnny Walkert. A buszon nem lesz, Boone viszont szeretne az útra.

– A francba! Biztosan túl hangos volt rádió, a telefont pedig rezgőre állítottam.

Visszamegyek az autóhoz, hogy elővegyem a táskámat. Kotorászni kezdek a telefonért.

– A bőröndöd a csomagtartóban van? – kérdezi Chance.

Anélkül bólintok, hogy ránéznék, ő pedig segít, már nyitja is a csomagtartót. Ahogy kezébe veszi a bőröndömet, rám tör a frász.

– Hol a francban van a telefonom? – mormogom magamban. Pedig nálam volt.

– Ugyan, kislány. Engedd már el! Sose fogunk eljutni San Antonióba, amíg itt ácsorogsz, és a táskádban kotorászol.

Felkapom a fejem, és ránézek.

– San Antonióba? Azt hittem, Dallas lesz az első állomás.

Chance a fejét rázza.

– Nem. Pont ezért megyünk korábban. Boone aláírt egy jótékonysági koncertszerződést, amire te is jössz. Dallas csak ez után következik.

Ledobom a táskát a földre, és az ülések fölé hajolok. Végignézem, nem csúszott-e a két ülés közé a telefon. Chance láthatóan igen türelmetlen. Azonnal rám csörög. Várok, de nem hallok rezgést.

– A francba! Ezek szerint a lakásban hagytam a telefont.

– Nincs idő visszamenni érte, úgyhogy meg kell kérned valakit, hogy hozza utánad, és adja le. Megadom a szálloda címét.

Nagyot sóhajtok. A kurva életbe! Azt sem tudom, megvan-e Tana száma, hogy megkérjem, menjen a lakásomra, és fogja a telót… De lefogadom, hogy Chance vagy Boone tudja Tana számát. Úgy tűnik, ez a két fickó nagyon képben van.

– Készen állsz?

– Tessék? – kérdezem.

Még mindig azon agyalok, hogy fogom megkapni a telefonomat.

– A duettre. „That Girl”. Boone valami akusztikusat szeretne próbálni a buszon, ezért vele utazol. Gondoskodtam neked gitárról. Na gyere! Menjünk!

Chance a karomnál fogva vezet a házhoz. Köszönünk a srácoknak, mielőtt felmennénk a lépcsőn.

Minden aggodalmam elszáll, amikor elkezdünk viccelődni, és mindenféle hülyeségről beszélünk a fiúkkal.

Amint felszállok Boone-nal a buszra, semmi mással nem foglalkozom, csak a zenével.