Fordította

Fordította

HARCI ANDOR

© Sue Fortin

Hungarian translation © Harci Andor, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Laik Eszter

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-66-6

SUE FORTIN

Tagja vagyok a Romantic Novelists’ Associationnek (Romantikus Írók Egyesülete), és részt vettem a New Writers’ Scheme (Új írói ötletek) programjukban; szintén tagja vagyok a The Romaniacs nevű online írócsoportnak, ahol mindenki a NWS-en keresztül ismerkedett meg, és a Crime Writers’ Associationnek is (Krimiírók Egyesülete).

Imádom a tortákat, a szitakötőket és Franciaországot. Utálom a kalóriákat, a matematikát és a kígyókat. Hertfordshire-ben születtem, de nomád gyerekkorom volt, gyakran költözött a család, mígnem West Sussexben végre letelepedett.

Házas vagyok, négy gyerek édesanyja, akik mind türelmesen viselik, ha lefoglal az írás, de mikor nem a billentyűzetet csépelem, szeretem az időt velük tölteni, és élvezni a lakhelyünket két oldalról határoló tengerpartot és a South Downs-dombságot.

www.suefortin.com

@suefortin1

Édesanyámnak és lányaimnak, örök szeretettel.

I. RÉSZ

„Nem mehetek vissza a tegnapba –
akkor még más ember voltam.”

LEWIS CARROLL

1. fejezet

London, Anglia

Rettegtem ettől a pillanattól. Itt az ideje, hogy visszamenjek. A nyakamban lógó triskelion medállal babrálok, az ujjammal sorban dörzsölgetem a medál három élét. Apa. Anya. Gyermek. Újra elolvasom az e-mailt.

Feladó: Roisin Marshall

Címzett: Erin Hurley

Tárgy: Találkozó

Szia, Erin,

nem rázhatsz le örökké. Biztos sosem gondoltad komolyan, hogy csak úgy elsétálhatsz mindenki és minden elől.

Van valami nálam, ami érdekelhet.

Hívj fel.

Roisin

Az ujjamat a válasz gomb fölött tartom. Egy kósza pillanatig az üzenet törlését is fontolóra veszem. Ha nem foglalkozom vele, talán odébbáll. Talán feladja. Hátradőlök a székemben, és hosszan, lassan kifújom a levegőt. A hosszú időn keresztül szunnyadó szorongás, amelyet most sikerült felébreszteni, a hatalmába kerít. Összeszorul a gyomrom. Függetlenül attól, hányszor készültem már fel erre a pillanatra, hogy szembenézzek a múlttal, most teljesen váratlanul ér.

– Ahá! Megvagy. – Összerezzenek a hangtól a hátam mögött. Valahogy sikerül a bejövő ikonra kattintanom, ami letakarítja az e-mailt a képernyőről. Mosolyt erőltetek az arcomra, és megfordulok a székemben, hogy szemből lássam Edet.

– Megijesztettél – mondom, és megállapítom, hogy túl vidám a hangom. – Mióta vagy itt? – Visszapörgetem fejben az előző pár percet. Mennyi ideje bámulhatom az e-mailt? Mennyi látszott belőle a képernyőn? Elolvashatta Ed onnan, ahol áll?

Ed kurtán felnevet.

– Mit próbálsz előlem rejtegetni?

Tudom, hogy csak tréfál, de fogalma sincs, mennyire igaz, amit mondott.

– Nos, nem igazán származik előnye egy lánynak abból, ha minden titkát kiteregeti a főnöke és a fiúja előtt, nemde? – Most én nevetek. Erőltetettnek tűnik. Ed oldalra billenti a fejét, és felmér magának.

Megcsörren a telefon az asztalomon, és csendben hálát adok, amiért megment valami a beszélgetés folytatásától.

– Hamilton Gyógyfürdő és Szépségközpont, jó napot kívánok. – Visszanézek Edre, aki kacsint egyet, mielőtt visszatérne az irodába.

A közvetlen veszélynek vége, de marad a folyamatos rettegés. Tennem kell ellene valamit. Nem engedhetem meg, hogy a végzet, a véletlen, sőt, a balszerencse vegye át az irányítást. Még kevésbé engedhetem meg, hogy a régi iskolatársam irányítsa a sorsom.

Figyelmemet a hívásra fordítom, és gyorsan rögzítem az időpontot egy hátmasszázsra. Miután visszahelyeztem a kagylót a foglalatba, hátrapillantok Ed irodája felé.

A számítógépe képernyőjét bámulja. Én újra az enyémhez fordulok, és megnyitom Roisin levelét. Válasz helyett a magán e-mail-címemre továbbítom, amelyet fel kell áldoznom azzal, hogy a tudomására hozom. Nem szeretném, hogy még egyszer a munkahelyemen próbáljon elérni. Megnézem a telefonom, látom a beérkező levelek között az e-mailt. A következő feladat törölni a munkahelyi számítógépről a bejövő és továbbküldött levelet. Tudom, hogy attól még marad valamiféle kiberlábnyom, de senki sem fog az után kutatni.

Kevesebb mint egy percbe telik megoldani, épp időben, mielőtt a következő ügyfél megérkezik a teljes lábgyantázásra.

– Egy pillanat – mondom neki, miközben még egyszer ellenőrzöm, hogy az e-mail minden nyomát eltüntettem-e.

A nap hátralevő részében bárhogy is próbálom, nem tudom kiverni a fejemből az e-mailt és Roisint. Egészen mostanáig remekül ki tudtam őt zárni. Roisint ismerve eléggé naivan reméltem, hogy eltűnik majd, ha nem válaszolok. Hogy feladja. Első e-mailje nem volt fenyegető. Mint amit egy rég nem látott ismerősnek küld az ember. A másodikat, így visszagondolva, már nyomatékosabb hangnemben írta. És itt a harmadik. Tehát nyilvánvalóan nem tűnik el sehova, és valami csalit is lebegtet, valamit, ami érdekelhet. Hogyan is hagyhatnám ezt figyelmen kívül? Azok után, amit tettem?

A napnak lassan vége, és miközben rendet rakok, és átfutom a határidőnaplóban a másnapi ügyfeleket, megszólal a telefon. Sóhajtok egyet, azt remélem, egyszerű érdeklődés.

– Hamilton Gyógyfürdő és Szépségközpont, jó napot kívánok – darálom automatikusan. – Miben segíthetek? – Csend, de tudom, hogy van ott valaki. Hallom, ahogy lélegzik. – Halló – ismétlem. – Segíthetek? – Egy izzadságcsepp gördül le a tarkómon, a szám kiszárad. Tudom, ki az, még mielőtt megszólalna.

– Szia, Erin – mondja. – Én vagyok, Roisin. – Akcentusa puhán pereg át a kagylón, és befurakodik a fülembe.

Az én ír kiejtésemből alig maradt valami. Tíz év alatt elenyészett, és sosem éreztem késztetést, hogy ragaszkodjam hozzá. A kapcsolatunk elején Ed gúnyolt miatta, ami csak további okot szolgáltatott arra, hogy levetkőzzem e gyengeségem. Csak még egy nem kívánt kapcsolódási pont a múltammal. A legjobb angol kiejtésemet veszem elő a válaszhoz.

– Sajnálom, rossz számot hívott. – Nem beszélhetek vele. Most nem. Itt nem.

– Ó, azt nemigen hiszem – válaszol. Mulattatja a dolog, hallom a hangján. Ugyanaz a leereszkedő hang, amire még az iskolai évekből is emlékszem. – És mielőtt letennéd, talán jó volna meghallgatnod, amit mondani akarok.

Felnézek Ed irodájának ajtaja felé. Be van csukva. A tejüveg elmossa a kontúrjait, de látom, hogy itt van, az asztalánál ül.

– Mit akarsz? – A hangom halk, alig több suttogásnál. Remélem, nem fedezi fel a benne megbúvó félelmet.

– Beszélnünk kell – mondja Roisin. – Ó, és nyugodtan lazíthatsz a kiejtéseden.

– Mit akarsz? – ismétlem, meg sem hallva a szurkálódást.

– Tudnád, ha foglalkoztál volna az e-mailjeimmel. – Élvezi, a nyakamat rá. Eszembe juttatja az időt, mikor még gyerekek voltunk. Akkor is szeretett irányítani, ötévesen a játszótéren, tizenkét évesen zenehallgatás közben, vagy tinédzserként, mikor buli előtt válogattunk, mit vegyünk föl. Mindig mindennek úgy kellett lennie, ahogy Roisin akarta. Én meg hagytam. Ő szép volt, népszerű és gazdag – minden, ami én nem. Akkor is piszkálódott, és most is azt teszi. Leszámítva, hogy én már nem az az ember vagyok, aki akkor voltam. Felizzik bennem az ellenállás apró szikrája.

– Nézd, Roisin – kezdek bele. Talán ha most szembeszállok vele, mint ahogy korábban kellett volna, leleplezem a blöffjét. – Bármiről is akarsz beszélni, bökd ki. Nem érek rá egész nap. Épp hazafelé indultam.

– Jaj, fel ne húzd magad ennyire, Erin – mondja. – Találtam valamit, ami a tiéd.

– Igen, és mi az? – Elképzelésem sincs, mi lehet az, és miért fokozódik a nyugtalanságom.

– Egy fénykép. – Hatásszünetet tart. Működik. Majd folytatja. – Egy fénykép rólad és Niallről.

– Roisin, rátérnél a tárgyra? – Az ablakon át látom, hogy Ed feláll, és készül elindulni.

– Tudod mit? Beszkennelem, és elküldöm neked e-mailben.

Visszafojtok egy bosszús sóhajt. Nem akarom, hogy megtudja, milyen ideges vagyok. Látom, ahogy Ed felveszi a kabátját. A következő pillanatban kilép majd az irodából, és megvár, hogy elvihessen egy italra. Egyikünk sem dolgozik másnap, így elterveztük az estét, ami általában azt jelenti, hogy nála éjszakázom.

Le kell valahogy ráznom Roisint.

– Ne küldj e-mailt a munkahelyemre. Küldd a saját címemre. – Gyorsan elhadarom az e-mail-címet.

– Mindenképp jelentkezz majd – mondja Roisin. – Meg kell ejtsük azt a beszélgetést.

Válasz nélkül leteszem a telefont, épp, mikor Ed elhagyja az irodát. Egyik kezében a sporttáskája, másikban a kocsikulcsa zörög.

– Kész vagy? – kérdezi.

– Ömm, nem érzem túl jól magam – mondom, de nemigen tudok a szemébe nézni. – Kicsit mintha beteg lennék. – Ez önmagában nem hazugság. Émelygek a gondolattól, mit fog Roisin küldeni.

– Ez nem rád vall – mondja Ed. – Mehetünk egyből hozzám, ha szeretnéd. A vacsorát meg ejtjük.

Rámosolygok.

– Őszintén szólva jobb, ha hazamegyek. – És ez sem hazugság. – Nem lennék valami ragyogó társaság ma este. – Felveszem a táskámat, és leakasztom a kabátom a fogasról. – Sajnálom.

– Ugyan, semmi baj – vágja rá Ed. – Tudsz vezetni, vagy szeretnéd, ha hazavinnélek?

– Tudok. Jól vagyok.

– Írj majd, ha hazaértél – válaszolja. Megölel, és nyom egy csókot a fejem búbjára. – Felhívom Ralphot, és megtudakolom, mit szól egy pinthez. Vezess óvatosan, és ne felejts el írni. – A névjegyzékében keresgél, és már hívja is Ralphot, mielőtt kilépne az ajtón. – Ralph, öregem! Hogy fest a ma estéd? – Majd eltűnik az ajtó túloldalán.

Mikor visszaérek a házhoz, amelynek legfelső szintjén bérlek két szobát, köszönök gyorsan a folyosón, és egyenesen felmegyek. Stacey, a lakótársaim egyike visszaköszön. Ő a ház elülső részében bérel egy szobát. Szívélyes a viszonyunk, de nem baráti. Ahogy a fickóval sem, aki a középső emeletet bérli. Fogalmam sincs, mivel foglalkozik, de eléggé magának való. Mindannyian a saját dolgunkkal törődünk. Nekem teljesen megfelel. Mindenki három lépés távolságra.

Kinyitom a kulcsra zárt ajtót a második lépcsősor tetején, és belépek biztonságos kis bástyámba. Készítek egy csésze zöld teát, és leülök a laptop elé. Észreveszem a kezem enyhe remegését, ahogy az egeret mozgatom az egérpadon, és belépek az e-mail fiókomba.

Roisin nem vesztegette az időt. Az e-mailje ott várakozik a beérkező levelek közt. A gemkapocs ikon csatolt fájlt jelez.

Mély levegőt veszek, és megnyitom a levelet.

Hívj fel ma este hat óráig, vagy bánni fogod. Utolsó esély.

A mobilszáma ez alatt szerepel. A kurzort a csatolt fájlra viszem. Egy JPEG az. A dupla kattintás után várom, hogy letöltődjön a kép.

Másodpercek kérdése csak.

A gyomrom összeugrik, és egy pillanatra azt hiszem, rosszul leszek.

– Istenem, ne! – Végighúzom a kezem az arcomon, a szememet dörzsölöm, mintha csak kidörzsölhetném, amit az előbb láttam. De nem tudom.

Ott, az orrom előtt, kitöltve a képernyőt, ott egy kép rólam és Niall Marshallról. Bármelyik másik képről lett volna szó, a szemem se rebben, de ez… Hol a pokolban találta? Teljesen megfeledkeztem róla.

Valahol a távolban csengőszót hallok, amit lépések követnek, valaki kettesével veszi a lépcsőfokokat. Nem is igazán fogom fel, sem azt, amikor a nevemen szólítanak, amíg nem kezdenek az ajtón dörömbölni.

Felugrom a székemről, a zöldteás csésze széles ívben elrepül. A földszínű folyadék olyan ugrást produkál, amit csak a fizika volna képes megmagyarázni, és végigzúdul a laptop billentyűzetén.

– Erin? Erin? Ott vagy? – Ed kopogtat az ajtón.

Egy pillanatra megbénulok, az ajtót bámulom, majd újra a laptopot.

– Erin! – Most már sürgetőbb, a hangjában ott egy cseppnyi nyugtalanság. – Jól vagy? – Erősebben kezdi verni az ajtót.

Elönt az adrenalin, felkapom a laptopot és fejjel lefelé fordítom, remélve, hogy a tea nem csorgott bele a legfontosabb alkatrészekbe.

– Egy pillanat! – kiáltok ki. Átfutok a hálószobába, majd a pöttöm fürdőbe. Törölközővel a kezemben tapogatom a billentyűzetet.

– Erin! – Most már egyértelműen ideges.

Sátorszerűen felállítom a laptopot, és remélem, hogy ennyi elég a tartós károk megelőzésére.

– Jövök! – Ahogy elsietek az asztal mellett, visszafordítom a kártékony csészét, és egy konyharuhát dobok az asztalra, hogy felszívja a tea maradványait. Sajnos a nagyja láthatóan a laptopban végezte.

Mikor kinyitom az ajtót, ott áll Ed, az arca lilás árnyalatú. Szája kemény vonalba rendeződve, és orra fölött az az ismerős ránc, ami akkor jelenik meg, ha ideges.

– Már épp be akartam törni az ajtót – mondja.

– Sajnálom, a fürdőszobában voltam. – Hátralépek, hogy be tudjon jönni. – Nem számítottam rád. Azt hittem, Ralphfal fogsz találkozni.

– Nos, igen, Ralphnak dolga van – válaszol. – De azért rád akartam nézni. Gyere át hozzám, ha nem vagy jól. Sokkal kellemesebb, mint itt. – Lesajnáló mozdulattal mutat körbe. Ed sosem titkolta, mit gondol a lakhelyemről. Nem is különbözhetne jobban az ő ötcsillagos agglegénylakától, ami a tizennegyediken van, kilátással a Temzére.

– Jól elvagyok itt is – közlöm vele. A laptopra gondolok a fürdőszobában, és az órámra nézek. Harminc percem van a határidő lejártáig.

– Ne bolondozz – mondja Ed. – Ragaszkodom hozzá. Gyere át hozzám.

– Csak le szeretnék feküdni.

– Tökéletes. Sokkal kényelmesebb környezetben is lefekhetsz, mint ez itt.

– Mármint úgy értem, itt. Csak le szeretnék itt feküdni.

– Komolyan, Erin, néha olyan makacs vagy. – Visszatért a bosszús felhang. Felveszi a dzsekimet és a táskámat. – És dilis. Na, gyerünk.

Gyereknek érzem magam, miközben kifelé tuszkol az ajtón.

– A cuccaim – próbálkozom végső tiltakozásként.

– Az ottalvós táskád még mindig a kocsimban van. Ma reggel dobtad be. Nem emlékszel?

Igaza van. Tényleg bedobtam a kocsija csomagtartójába korábban. Legszívesebben valagba rúgnám magam. Az órára nézek. Huszonöt perc a határidő lejártáig.

Még ha át is jutunk a csúcsforgalmon, és Ed lakására érünk hat előtt, esélyem sincs arra, hogy felhívjam Roisint. Akkor nincs, ha Ed is ott van. Ki kell lógnom a slozira, és üzennem neki, hogy holnap felhívom. Ez remélhetőleg visszatartja attól, amit tervez, bármi legyen az.

Cork megye, Írország

Kerry letörölte a Yamaha üzemanyagtartályát a tisztítókendővel. Jól nézett ki. Legutóbbi megbízása az volt, hogy fessen festékszóróval egy emberi bordázatot a fekete tartály közepéből indulva, a bordacsontokra pedig dobjon fel néhány apró koponyát. Szokatlan, de hatásos. Szerette az átlagon felüli magánmelókat, amelyeket kapott. Bár a motorszerelés a hivatása, a festékszórós dekor volt a szenvedélye. Motortetováló, ha úgy tetszik.

Miután egy puha kendővel betakarta a tartályt, hogy megóvja, Kerry az órájára nézett. Hat óra elmúlt. Lassan be kéne fejeznie mára. Joe, az unokatestvére már végzett, és Max, Joe apja, a műhely tulajdonosa, benn sem volt ma. Kerrynek így maradt ideje befejezni a festést.

Miután bezárt mindent, Kerry a műhely hátoldala felé ment ki. A műhely fölötti lakásban lakott, de el akart gyorsan szívni egyet, mielőtt felmegy. Bár május közepén jártak, kifejezetten esős és borongós nap volt a mai. Kerry kissé megremegett, az Ír-tenger felől érkező fuvallat a karját borzongatta. Betekert egy cigarettát, majd az úton állva átnézett a High Streeten, a szemben levő bekötőútra, amely a boltok sora mögött haladt végig.

Látott valamit. Először azt gondolta, egy halom fekete szemeteszsák az, amiket nem tettek be a kerekes kukákba, de miután beleszívott a cigibe, és jobban megnézte, rájött, hogy valaki térden állva hajol valami fölé. Vagy inkább valaki fölé.

A térdelő alak felemelte a fejét, kezével a bekötőút vége felé intett. Ekkor, mintha csak érezné, hogy figyelik, megfordult, és a válla fölött Kerryre nézett.

– Mi a…? – értetlenkedett Kerry, aki azonnal felismerte Marie Hurleyt, nem utolsósorban feltűnő, rövid, gesztenyebarna hajáról.

A nő sietve felállt, és futni kezdett felé.

– Kerry! Kerry! – kiabálta. – Segíts, kérlek!

Kerry ledobta félig szívott cigarettáját a földre, és átiramodott az úton. Megragadta Marie-t, aki vak kétségbeesésében beleütközött.

– Minden rendben van, Mrs. Hurley – mondta Kerry, a felkarját tartva. – Mrs. Hurley, mi a baj?

A nő felnézett rá. Az arca még a szokottnál is sápadtabb volt, már ha ez lehetséges. Szeme tágra nyílt a félelemtől.

– Jim az – mondta. – Összeesett, vagy ilyesmi. – Elhúzódott Kerrytől, majd megragadta a fiú karját, és húzni kezdte magával a bekötőút felé. – Vérzik. Jöjjön, gyorsan.

Jim Hurley valóban vérzett, méghozzá erősen. A feje alatt sötétvörös vértócsa gyűlt össze. Egyik karja a teste alá volt csavarodva, ő pedig egyenesen kiterülve feküdt a salakon.

Kerry előkapta a mobilját a zsebéből, és felhívta a mentőket.

– Hozzon egy takarót és néhány törölközőt – utasította Marie-t, míg ő arra várt, hogy kapcsolják a hívást. Odanyúlt, és megpróbálta kitapogatni a férfi pulzusát a nyakán. Volt neki. Gyenge, de érezhető.

Az operátor fogadta a hívást, és rövid információcsere meg néhány elsősegélytanács után biztosította Kerryt arról, hogy úton van a mentő. Marie megjelent egy takaróval.

– Jól lesz? – kérdezte, miközben Kerry ráterítette a steppelt rózsaszín ágytakarót Jimre.

– Hamarosan itt lesz a mentő – mondta Kerry. Elképzelése sem volt, mi lesz Jimmel. Felcsavarta a törölközőt, és Jim feje mellé tette.

– Ha nem látja, hol van a seb, akkor ne mozdítsa meg – adta az operátor az utasítást. – Előfordulhat, hogy gerincsérülése van. Várja meg a mentősöket. Tegye a törölközőket a feje két oldalához, hogy stabilizálja.

– Azt hiszem, részben látom a sérülést – mondta Kerry. – Közvetlenül a tarkójánál van. Elég mélynek tűnik.

– Hagyja ott a törölközőt. Ne szorítsa rá. Akár nagyobb sérülést is okozhat vele.

Kerry nem volt orvos, de a vér, ami Jim füléből kezdett csorogni, semmi jót sem sejtetett. Marie a férje fölött állt, transzszerű állapotban nézett le rá. Valószínűleg sokkos állapotban volt.

– Semmi baj, Mrs. Hurley. Jöjjön, térdeljen ide. Fogja meg a kezét – mondta Kerry. Marie körülnézett. – A mentő hamarosan itt lesz. Jöjjön. – Marie bólintott, és miközben letérdelt, megfogta Jim kezét, közben megnyugtatónak szánt szavakat mormolt. Kerry gyanította, hogy ezt legalább annyira teszi saját magáért, mint a férje miatt.

Jim légzése minden egyes szívveréssel egyre gyengébb lett. Kerry a gondolataival sürgette a mentőt. Rossway faluja kissé félreeső helyen van, Corktól tíz mérföldre délre az ír parton, az utak pedig szűkek és kanyargósak. Nem a legegyszerűbb útvonal egy mentőautó számára.

Egy elrúgott, az úton guruló üveg hangjára Kerry felnézett. Mintha látott volna valamit mozogni a lemenő nap vetette árnyékokban. Egy macska ugrott ki a kerekes kukák egyike mögül, átnyargalt az úton, majd felugrott a kerítésre, mielőtt eltűnt volna az orvosi rendelő területén.

Kerrynek bevillant valami. A rendelő! Miért nem jutott korábban eszébe? Az épületre nézett. Sötét volt. A következő gondolattal már el is oltotta a remény halvány sugarát. Alig fél órával azelőtt az egyik orvos még ott tartózkodhatott, mostanra azonban már mind hazamentek. Amennyire ő tudta, egyik körzeti orvos sem Rosswayben lakik. Nem mintha ide tudná valamelyiket hozni, hogy segítsen. Ott volt még persze Diana Marshall. Ő volt régen a körzeti orvos, de ezt az ötletet is szinte azonnal elvetette. A falu végén lakott. Több mint tíz percig tartana odamenni és visszajönni. A mentő addigra már itt lesz. Egyébként is, nem lehetett benne biztos, hogy Diana nem ivott aznap este. Az alapján, amit Roisin mondott neki régebben, az anyja nem vetette meg a sherryt.

Végül hallani lehetett egy gyorsan közeledő jármű motorjának biztató hangját, és a High Street falain visszaverődtek a kék fények. Kerry kifutott a főútra, és leintette a mentőt, az utcácskára mutatva.

A rohammentősök magabiztosan és profin vizsgálták meg Jimet, a fejére ideiglenes kötést tekertek, és a talajról beemelték a rohamkocsi hátuljába. Kevesebb mint öt perc alatt történt mindez.

Kerry átkarolta Marie vállát, miközben nézték.

– Rendbe jön? – kérdezte Marie.

A mentősök betolták a hordágyat a mentőautóba.

– Azonnal be kell vinnünk a kórházba – közölték. – Velünk tart ön is?

– Ó, de még nem zártam be – mondta Marie, aggodalmasan nézve a lakásához vezető lépcsőkre.

– Emiatt most ne aggódjon, Mrs. Hurley – mondta Kerry. – Adja ide a kulcsot. Majd én bezárok. – Érzékelte a helyzet sürgős voltát, és feltűnt neki, hogy a rohammentős nem válaszolt Marie Jim állapotára vonatkozó kérdésére.

Marie beletúrt a kabátzsebébe, és kiemelt egy kulcscsomót.

– A lakás és a kávézó kulcsai is itt vannak.

Kerry átvette a köteget.

– Induljanak – mondta. – Szeretné, ha értesíteném Fionát?

– Igen. Mondja meg neki, hogy hívja fel Erint is.

2. fejezet

London, Anglia

A hívás érkezésekor megbénít a félelem. Nem tudom, mit gondoljak, mit érezzek. A gondolatok és érzelmek dodzsemként száguldoznak a fejemben, újra és újra egymásnak koccanva, megállva, újra elindulva. A káosz az úr.

– Mennyire súlyos? – Ed hangját átszövi az együttérzés. – Mit mondott pontosan a nővéred?

– Fiona azt mondta, súlyos. Az intenzíven van. Úgy tűnik, apa leesett a lakáshoz vezető lépcsőről, és beverte a fejét – válaszolom, kissé türelmetlenül. Elég feszült vagyok már attól is, hogy Roisint nem tudtam felhívni korábban, ez a hír csak fokozza a nyugtalanságomat. – Fiona kissé zavart volt, mikor hívott. – Rákattintok a nyomtatásra Ed laptopján, és a képernyőn levő dokumentum képe már el is indul a nyomtató felé.

– Lefoglaltad már a jegyet a visszaútra? – Ed a hátam mögé kerül, ahogy a nyomtató fölött görnyedek. Biztató mozdulattal szorítja meg a vállamat.

– Nem, előbb kiderítem, mi a helyzet. Meg kell bizonyosodjak róla, hogy anya jól van. – Majd, inkább kötelességtudatból, hozzáteszem: – És persze hogy apa is jól van. – Azt már visszanyelem, hogy Roisinnal is szembe kell néznem.

– Oké. Elrendezem a munkahelyen a helyettesítésed valahogy.

– Amber biztosan átveszi a műszakomat, mindig azt mondja, több órát akar dolgozni. – Megfogom a papírlapot, miközben a nyomtatóból siklik kifelé.

– De azért tájékoztass, rendben? Tudod, milyen nehéz megszervezni a beosztást.

Bár kellemes dolog a főnök barátnőjének lenni, néha irritál, hogy Ednél a Hamilton Gyógyfürdő és Szépségközpont mindig az első.

– Megteszem, ami tőlem telik – mondom. – Jobban látok majd mindent, ha ott leszek, és tudtam én is beszélni az orvosokkal.

Aprócska csend áll be, mielőtt Ed újra megszólal.

– Megleszel egyedül? Szeretnéd, ha veled mennék? – Érezni a hangjából áradó aggodalmat. – Kicsit zűrös lesz itt hagyni a melót, de néhány napnyi távollét belefér, azt hiszem.

Visszatartom a kiszökni kívánó sóhajt. Jobban ismerem Edet, mint hinné. A munka nála az első, és inkább kötelességből ajánlja fel, hogy elkísér, mint aggodalomból. Ügyelek rá, hogy békés hangnemben válaszoljak, mivel nem szeretnék veszekedésbe kezdeni.

– Nem, rendben lesz. Talán az a legjobb, ha egyedül megyek.

– Biztosan fel vagy rá készülve? Korábban még betegnek érezted magad.

– Semmiség. Most már jól vagyok, és elleszek egyedül. De azért köszönöm.

– Biztos? Figyelj, kerítek neked egy taxit, ami hazavisz, hogy be tudj csomagolni, és utána hívok még egyet, ami elvisz a reptérre. – Ezúttal sokkal nyilvánvalóbb a megkönnyebbülés a hangjában. – Elvinnélek én magam is, de tudod, milyen a munkanapom… elég zsúfolt… találkozóim vannak… – a hangja lassan elhal.

– Köszönöm. És ne aggódj. Tudom, miről beszélsz. – Nem is foglalkozom a ténnyel, hogy Ed holnap tulajdonképpen nem is dolgozik.

Mikor beülök a taxiba, kiengedem az előbb megzabolázott sóhajt. Írország egyértelműen nem az a hely, ahova szívesen megyek. Mióta Angliába költöztem, egyre ritkábban látogatok haza. Túl sok boldogtalan emléket hagytam hátra abban a part menti faluban, ahol felnőttem. És most arra kényszerülök, hogy szembenézzek velük. A nyugtalanság lassan félelemmé nő.

Amint a taxi befordul a sarkon, és hátrahagyjuk Edet és a lakását, előveszem a telefonom a zsebemből, és megtalálom az e-mailt, amit Roisin küldött. A száma kéken ki van emelve, kettőt koppintok a képernyőre. Pár másodpercen belül kapcsolják a hívást, és hallom a kicsengő telefon hangját.

Bekapcsol a hangposta.

– Én vagyok… – Habozom. Óvatosan kell fogalmaznom. Nem paranoiás vagyok, csupán elővigyázatos. Túlzottan talán, de mindeddig jó szolgálatot tett, és nem most kellene bajba keverednem. – Átmegyek. Újra hívlak, ha már Rosswayben vagyok.

Cork megye, Írország

Az apámat nézem, ahogy a kórházi ágyon fekszik, körülötte ropogós fehér vászon és egy kötött takaró, az arca mintha kissé elszürkült volna. Öregebbnek, törékenyebbnek és kisebbnek tűnik, mintha hirtelen megvénült volna anélkül, hogy észrevettem volna. Mellkasa fel-le emelkedik, miközben mesterséges kómában fekszik, mozdulatlanul. Egy lélegeztetőgépre van kapcsolva, ami szuszogva segíti levegőt venni, miközben a szívritmusmonitor ütemesen csipog.

– Hogy van? – kérdezem anyát, aki, miután megölel, visszaül az ágy mellett álló műanyag székre.

Mutatóujját az ajkára teszi, és suttog:

– Reggel csinálnak neki egy agyi CT-t. Meg akarják nézni, visszahúzódott-e a vérömleny. – Elenged egy félmosolyt, amiről azt gyanítom, biztatásnak szánta. – Minden rendben lesz. Apád egy harcos. Ne zaklasd fel magad.

A tekintetem elfordítom az arca hamuszürke látványáról. Nehéz súlyként telepedik rám a bűntudat. A bűntudat, amiért nem vagyok képes annyi együttérzést összeszedni apám iránt, amennyit illene.

Kapcsolatunk mindig feszült volt, és a pozitív érzelmek utolsó szikráját is sikerült tíz évvel ezelőtt elfojtani. Lenyelem a haragot, ami az emléket kíséri. Ezúttal képes vagyok anya szemébe nézni.

– Mi történt pontosan? – A nyakláncommal matatok. El kell foglalnom a kezemet, remeg az idegességtől.

– Kijöttem a kávézóból, és apádat a lépcső alján találtam – mondja anya. – Ennyi történt, tényleg. – Szipog egyet, és mikor felnézek, a ruhája ujjával babrál. Végre előszed egy zsebkendőt. Megtörli vele a szemét, majd az orrát.

– Kérsz valamit, anya? Ettél már? – Témát váltok, nem akarom felzaklatni.

– Nem, pompásan érzem magam – válaszol halkan, arcán átsuhan a hála kósza mosolya. A zsebkendőt visszatömi a ruhája ujjába. – Gondoskodtak rólam a nővérek.

Nem győzött meg. Anya távolról sem néz ki pompásan. Fáradtnak tűnik, feszültnek.

– Csinálok egy friss csésze teát – ajánlom. – Rám is rám férne egy. Egy perc, és itt vagyok.

Az egyik nővér kedvesen megmutatja, hol a közös konyha, amely otthont ad az összes tea- és kávékészítő alkalmatosságnak. Míg várom, hogy felforrjon a kannában a víz, nem tudom fékezni az aggodalmam anya és apa iránt. Nem tetszenek a sötét karikák a szeme alatt, sem a gödrök mélysége az arcán. Kimerültnek tűnik. Kétségtelenül keményen dolgozik a kávézóban. És most, miután apa mozgásképtelen, és hosszú lábadozásnak néz elébe, nem tudom, hogy lesz képes róla is gondoskodni, és az üzletet is elvinni a hátán.

A gondolat alattomosan kúszik elő, és váratlanul csap le. Mi van, ha nem épül fel? Nem tudom, mit kéne éreznem ettől. Nem bízom magamban eléggé, hogy elmélyedjek a kérdésben. Lehet, hogy tetszene a válasz. Inkább arra koncentrálok, hogy valami elfogadható teát készítsek anyának. Az intenzív osztályra tilos ételt és italt bevinni, ezért a folyosó végén levő kis családi teremben ülünk le.

– Elkerültétek egymást a nővéreddel – mondja anya, a csészét a térdén nyugtatva. – Vissza kellett mennie a gyerekekért. Sean ma este szolgálatban van. Tudtad, hogy már őrmester?

– Igen, Fiona mondta. Megérdemli. Remek rendőr. – Némileg szürreális ezekről a mindennapi, normális dolgokról beszélgetni, miközben ennyire távol vagyunk tőlük.

Miután megisszuk a teát, visszamegyünk apa ágya mellé. Nagy a csend, leszámítva a monitor ütemes csipogását és a lélegeztetőgép sóhajtozását, ahogy lenyomja a csövön a levegőt. Belégzés. Kilégzés. Belégzés. Kilégzés.

– Múlik az idő. Nincs értelme itt maradnod velem – töri meg anya a beálló csendet. – Menj vissza, és éjszakára maradj Fionánál. Vár téged.

– És veled mi lesz? Nem akarlak itt hagyni – mondom rosszallóan. – Biztosan nem maradhatsz egész éjszaka te sem.

– Nem megyek sehova. – Anya megpaskolja a térdemet. – Kérlek, menj Fionáékhoz. Pihend ki magad, aztán gyere vissza reggel. Hívlak, ha van bármi változás. Különben is, nem engedik meg, hogy itt maradj az osztályon.

Nem győz meg teljesen, de szigorú tekintetéből ítélve nincs helye ellenkezésnek.

– Jó, de csak ha biztos vagy benne – engedek.

– Biztos. Reggel menj át Wright motorkerékpár-műhelyébe, és kérd el a lakás és a kávézó kulcsait. Felugorhatnál a lakásba, és elhozhatnád a tisztálkodószereim meg pár tiszta ruhát.

Anya feláll. Ezt jelzésnek veszem, hogy itt az ideje elindulnom. Megkerülöm az ágyat, és adok neki egy puszit.

– Rendben lesz minden, anya. Reggel látjuk egymást – mondom, remélve, hogy optimistának tűnök, mielőtt visszavonulót fújok. – A műhelyben konkrét személyt keressek?

– Ööö, igen… Kerryt – válaszol anya szórakozottan, miközben egy nővér közelít felénk.

– Csak végzek néhány rutinmegfigyelést – mondja a nővér.

– Csinálok egy kis helyet – mondom, biztatóan mosolyogva anyára. – Szia, anya.

– Na és apáddal mi lesz? – kérdezi. – Tőle is el kellene köszönnöd.

– Arra bátorítjuk a családot, hogy kommunikáljon a beteggel – magyarázza a nővér. – Néha segítheti a felépülést.

Habozom.

– Mit kellene mondanom?

– Beszéljen úgy az apjához, mintha ébren lenne – biztat a nővér. – Eleinte kissé furcsa a dolog, de amint ezt megtette pár alkalommal, már sokkal könnyebb.

Odamegyek az ágyhoz, és a kezemet kinyújtva megérintem az övét.

– Szia, apa – motyogom, rettenetes zavarban. A nővér bátorítóan mosolyog, és késztetést érzek, hogy mondjak még valamit. – Holnap látjuk egymást.

Fura az egész, és jókora megkönnyebbülés eltűnni a kórházból és átmenni Fionához.

*

Apró fények és precízen beültetett körömvirágágyások szegélyezik a Fiona bejárati ajtajához vezető, téglákkal kirakott ösvényt. A kinti fény a kertet fürdeti, megvilágítva a váltakozó sötét- és világoszöld csíkokat, amelyek fel-le sorjáznak a gyepen. Kínos gondossággal van rendben tartva. Az ajtó fekete fényezése tökéletes összhangban működik a csillogó, króm bútorokkal. Fiona, nyolc évvel idősebb nővérem, még azelőtt kinyitja az ajtót, hogy az ösvény végére érnék.

Kijön a bejárati lépcsőig, és magához ölel. Én viszonzom, körülleng a parfümje ismerős illata. Elönt a megkönnyebbülés. Fiona mindig képes volt erre. Hogy elűzze a gondjaimat. Hogy helyrehozza, amit helyre kell hozni.

– Na, sziamia – mondja, és megszorongat. – Hogy vagy? Mi a helyzet a kórházban? Gondolom, semmi változás.

– Jól vagyok. Örülök, hogy látlak. Apa még mindig alszik, anya pedig örömmel marad ott mellette. – Kissé megremegek az esti hűvösben. – Nem akartam otthagyni, de hajthatatlan volt.

– Tudom, de nem tehetünk semmit. Na, gyere be, hideg van kint. A gyerekek már rég alszanak, maradjunk csendben.

Fiona makulátlan konyhájában ülve a kezem között tartom a törékeny csontporcelán csészét. A csésze melege átjárja az ujjaimat. A hűtőajtót a Keane családról készült fénykép díszíti: Fiona, Sean, Sophie és Molly. Tavaly készülhetett, a spanyolországi nyaralásukon. Sean a hátán cipeli Sophie-t. Fiona és Molly őket nézik, és mindenki sugárzik az örömtől. Sean magas férfi, és nem is kifejezetten vékony. Elég impozáns jelenség lehet az Ír Gárda rendőregyenruhájában. Ezen a képen azonban inkább Roald Dahl HABÓját juttatja eszembe, és arra gondolok, milyen találóan nevezték el a lányukat Sophie-nak.

– Hogy van Sean? – kérdezem, mikor Fiona leül mellém.

– Jól. Na jó, ez nem egészen pontos. Őszintén szólva, kimerült. Mindketten azok vagyunk. Az édesanyjával sokat kell foglalkozni. Azon gondolkodunk, hogy ideköltöztetjük magunkhoz.

– Abban a szakaszban van, mikor már gondoskodni kell róla? – teszem fel a kérdést.

– Nem lát rendesen, saját magára is veszélyt jelent. – Fiona elereszt egy fáradt sóhajt. – Nem is olyan rég otthagyta a serpenyőt a tűzhelyen, és teljesen átégette, a tűzjelzők is beindultak. Minden csupa füst volt. Megjelentek a tűzoltók, teljes káosz. Azóta én főzök rá. Kedves egyébként, szóval nem zavarna, ha ideköltözne. Végtére is miatta jöttünk haza.

Bólintok. Felidézem a napot, amikor Fiona és Sean összecsomagoltak a kis családdal Londonban, és visszajöttek, hogy ellássák Sean megözvegyült édesanyját. A könnyeimet egészen addig sikerült visszatartanom, amíg az autó és a költöztetők teherkocsija el nem tűntek a sarkon túl.

Milyen furcsa – Fiona szerint ez hazatérés, míg az én nézőpontomból otthonról költöztek el. Számomra az otthon az a hely, ahol szeretet és kellemes emlékek vesznek körül, ahol biztonságban érzem magam, ahol gondoskodnak rólam. Számomra Írországba jönni nem hazatérés volt.

A gondolataim újra Roisin e-mailjére terelődnek, megrándul a gyomrom, mikor a félelem belemarkol. Eszembe jutott, hogy elmondom Fionának, de meggondolom magam. Talán el tudom simítani a tudta nélkül is mindezt. Jelenleg neki sem kevés a teendője, apa és Sean anyja miatt. Csak akkor mondom el, ha muszáj. Biztosan meg tudom oldani. Vagyis remélem, hogy meg tudom.

A gondolataim cikázásának Fiona mobilja vet véget. Sean az, legalábbis abból ítélve, amit hallok. Egy újabb csésze teával foglalom el magam, míg Fiona átmegy a nappaliba, hogy egyedül folytathassa a hívást.

Pár percre rá visszatér.

– Sean az éjszaka folyamán valamikor felhívja majd a kórházat, és érdeklődik anya és apa iránt.

– Pontosan mi történt? Hogyan esett le apa a lépcsőről? – kérdezem.

– Nem tudom pontosan én sem. Anya a kávézóban takarított zárás után, apa meg fenn volt a napi bevétellel, azt zárta el a széfbe éjszakára. Mikor nem jött vissza, anya kiment megkeresni, és ott találta a lépcső lábánál.

– Volt ott bárki más? Látott valamit valaki?

– Nem, csak Kerry volt ott a műhelyből az utca túloldalán.

– Mikor történt mindez?

– Kicsivel hat után – mondja Fiona egy pillanatnyi gondolkodás után. – Mindig ez idő tájt teszi el a bevételt a széfbe. Persze nem igazán tudhatjuk, hogy tényleg ezt csinálta.

– Ezt hogy érted?

– Anya nem találja a széf kulcsát, tehát nem is tudjuk ellenőrizni, hogy apa még az előtt esett el, hogy felment volna, vagy utána. Nem volt mellette a táska sem.

– Nem gondolod, hogy kirabolták, ugye?

– Egyszerűen nem tudjuk – tárja szét a kezét Fiona. – Kissé aggasztó az egész.

– Anya nem tudja, merre van a kulcs, hogy kiderítsük?

– Nem. Nem emlékszik – mondja Fiona. – Próbáltam kifaggatni, de minden figyelmét apára fordította. Nem akartam erőltetni.

– Felteszem, nem tudod, merre lehet a kulcs, vagy hogy van-e tartalék – próbálkozom bátortalanul.

Fiona fanyar mosolyra húzza a száját.

– Tudod, milyen apa. Ez szigorúan bizalmas adat.

– Körbenézek, ha átmegyek a lakásba – mondom. Érzéseimet ugyan mélyen elástam apám irányába, de azért nem jó belegondolni, hogy valaki kirabolta.

– Őszintén szólva jelenleg ez a legkisebb gondunk – szólal meg Fiona.

– Igazad van. – Magamra erőltetem az együttérzést, amit egyébként is illenék tanúsítanom. Témát váltok, hogy eltereljem a szót erről a kellemetlen beismerésről. – Molly és Sophie hogy vannak?

– Ó, a srácok pompásan vannak – derül fel Fiona. Említésükre szétterül a mosoly az arcán. – Molly utolsó évét tölti az óvodában. Szeptembertől suliba megy. Előkészítős lesz, Sophie pedig már ötödikes.

– Még két év, és középiskola.

– Tudom. El se hiszem, hogy elment az idő – sóhajt Fiona. – Emlékszel, mikor Sophie megszületett, milyen kis falatnyi volt? Az a sok vörös haj az ő hófehér bőrével!

– Úgy festett, mint egy földönkívüli – idézem fel az emléket. Egy gombóc készül befészkelni magát a torkomba. Érzem, ahogy Fiona keze betakarja az enyémet, és hallom lágy hangját.

– Minden rendben – mondja. – Hosszú volt a nap. Ne zaklasd fel magad. Nem változtathatsz semmin. Minden rendben lesz. Becsszó.

Mikor nem sokkal később felmegyek a szobámba, megállok, és benézek Molly hálószobájának nyitott ajtaján. Az ötéves kislány mélyen alszik, göndör haja úgy terül szét a párnán, mint valami aranyló napkitörés. Molly szerencséjére az anyja színeit örökölte, a Hurley-loknik átka azonban nem kerülte el.

Nem bírom ki, és Sophie-t is megnézem, aki a takaró alá fészkelte magát. Kétségkívül nem Hurley-haja van, de a vörös, vagy ahogy anya hívja, rőtes hajszínt egyértelműen örökölte.

Megérintem a saját hajam, a sötét narancsos-barnás színt, amit annyira megkedveltem; a göndör fürtökhöz nem fűz ugyanolyan bizalmas viszony, és nap mint nap hálás vagyok annak, aki a hajvasalókat behozta a lakossági piacra. Emlékszem, mennyire megkönnyebbültem a tizennegyedik születésnapomon, mikor Fiona ajándékba adott egy szettet, hogy többé ne az otthoni vasalót használjam a zabolátlan fürtök megregulázására. A vasalás nem igazán biztosított tartós hatást, és ebédidő környékén a hajam már általában visszaugrott a jól ismert orsókba, osztálytársaim nagy mulatságára.

Fiona mindig mindent jobbá tudott tenni. Kezdve a tortasütéssel, mikor már elegem volt, vagy hogy elvitt moziba megnézni a legújabb filmeket; hogy elkísért iskolába, és eljött értem, mikor senki más nem tette meg, mert épp összekaptam Roisinnal, egészen odáig, hogy segített kitölteni a jelentkezési lapot az egyetemre, és diákszállást találni.

A szőnyeggel borított lépcsőről tompa lépések zaja hallatszik. Kizökkent a gondolataimból. Fiona jelenik meg mellettem.

– Csak megnéztem őket. Mélyen alszanak. Gondtalanok – suttogom.

– Nincs gondjuk semmire – mondja, és a karját a vállamra teszi. – Minden oké? Mármint a nyilvánvalón kívül… apa.

Érzem, ahogy gyengül az ellenállásom. Beszélni akarok neki Roisinról. Fiona tudni fogja, mit kell tenni. Mindig is tudta, és még mielőtt gátat szabhatnék magamnak, már beszélek is.

– Fiona, valamit el kell neked mondanom.

– Aha, és mi az? – Elenged, és becsukja a hálószobája ajtaját. Elnyom egy ásítást.

Fáradtnak tűnik. Még az ölelésben is érezni lehet a kimerültséget. Nem most kellene terhelni az e-maillel kapcsolatos hírekkel.

– Örülök, hogy visszajöttem – vágom rá sebtiben.

Elmosolyodik.

– Én is. És anya is. Apa is örülni fog.

Ezt nem vonom kétségbe. Most rajtam a sor, hogy megöleljem.