Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5692-41-3

Olvasóimnak:

Ezt a történetet az Eltitkolt múlt után ti ihlettétek.
Fogadjátok hát szeretettel!
Aiden Cross csak rátok vár!

Aiden

Prológus

„Ki vagyok én, honnan jöttem? Mi a múltam? Mi lesz a jövőm? Hová születtem, és miért pont itt élek?

Magam sem értem, miért jutnak eszembe ezek a kérdések.”

Péntek késő este volt. Frankkel, a haverommal és a barátnőjével, Naomival megbeszéltük előző nap, hogy este elmegyünk egy szórakozóhelyre kitombolni magunkat. Én jól ismertem New York minden éjszakai klubját, így a legjobbat választottam, az Exchange-et. Erről a helyről köztudott volt, hogy az alvilág üzemelteti. A raktárnak álcázott, erődítményként védett épületet és a hozzá tartozó területet 24 órás járőrszolgálat és biztonsági kamerahálózat felügyelte. Nem akárki tehette be ide a lábát, alapos vizsgálat után lehetett bejutni az épületbe. A maffiának komplexusa volt, féltek a hatalom elvesztésétől, a lebukástól, de még egy pitiáner bűnöző felbukkanásától is, aki az ő eltakarításukkal akarta volna megmutatni, hogy milyen bátor.

Létrehoztak egy olyan buliszisztémát, ahol a tinédzsertől a vetítős gengszterig mindenki kikapcsolhatott. Minden réteg megkapta a pénzének megfelelő szolgáltatást: a kokainosoknak nem kellett lealacsonyodni az olcsó ecstasysokhoz. Az általuk megalkotott hangulatot sokan csak filmekből ismerték, ezért vendégeik boldogan túlköltekeztek a diszkóban. Ám nem volt ide olyan egyszerű bejutni. Szerencsénk volt, mert ma kezdődött a legnépszerűbbnek számító háromnapos after party, ami péntek estétől hétfő reggelig tartott. Olykor havonta kettőt is meghirdettek, ami azt jelentette, hogy ilyenkor több mint ötven órán keresztül nyomhattuk. Ezt a tempót csak az bírta, aki rendesen anyagozott. 4-5 ecstasyval, 4-5 gramm speeddel vagy Rushsal simán el lehet pörögni 18 órát egyhuzamban, a VIP-vendég pedig – mint én is – megkaphatta a maga kokaincsíkját a hozzátartozó whiskyvel és természetesen a lányokkal.

Az Exchange minden rétegnek talált megoldást, érzékelhető minőségi különbséggel. A sztárok vonzották a közönséget, mert utána arcoskodhattak, hogy kivel buliztak tegnap éjjel. Időről időre felbukkantak a válogatott klubcsapatok focistái, a valóságshow-k szereplői, a szappanoperák és beszélgetős műsorok sztárjai, playmate-ek, és olykor még politikusok is.

Éjfélre értem oda, mert az igazi buli csak ekkor kezdődött. A feltűnő Jaguárommal közvetlenül a főbejárat előtt parkoltam le. Imádtam feltűnősködni, villogni. A természet által megáldott külsőm pedig garancia volt a sikeremre a csajoknál.

A bejáratnál ekkor már hatalmas sor kígyózott, a zene pedig hangosan dübörgött odabentről. Király! A hangulat már az utcán is adott volt, bele sem mertem gondolni, milyen lehet odabent. A kint álló csajok többsége az illendőnél rövidebb és mélyebb dekoltázsú koktélruhát viselt. Elégedetten pásztáztam végig a választékot. Nem is rossz! – állapítottam meg.

– Te ott – intettem az egyik feltűnően dögös kis bigének. – Van kedved előbb bekerülni?

Kiváltságként élhette meg, mert ismeretlenül ide ugyan be nem jutott.

Kihívóan magára bökött, majd megrezegtette a pilláit. Bólintottam, majd maga után vonva a barátnőjét közelített felém.

– A meghívás neked szólt, cica – emeltem le a napszemüvegem, és górcső alá vettem az utánfutót is. Elmegy – állapítottam meg.

– Velem van! – simított végig áldozatkészen a galléromon. – Ne becsüld őt le! – igyekezett meggyőzni, miután leolvasta arcomról a kételkedést.

– Az majd elválik – sandítottam a csajra, majd a két lány gyűrűjében léptem a nagydarab biztonsági őrhöz.

– Helló, Colton! – nyomtam egy kis jattot a tenyerébe.

– Isten hozta, Mr. Cross – tárta fel előttem a bevezető utat. A pincérek ordibáltak a biztonságiaknak, hogy már ne engedjenek be több vendéget. Persze ez ránk nem vonatkozott.

Betereltem a csajokat, akik ujjongva ugrándoztak örömükben. Lézerfények villogtak, és csomóan a tánctéren lötyögtek. A DJ-pultban többen is szorgoskodtak a hangulat érdekében, felpillantottam az emelet irányába, a VIP-bokszom felé. Frank és Naomi már elkezdték a bulit nélkülem. Gátlástalanul falták egymást. Széles mosollyal nyugtáztam, hogy ez is egy élményekkel teli este lesz.

– Pokoli jót fogunk bulizni – csaptam a két maca fenekére, és felkísértem őket Frankékhez.

– Késtél – pillantott rám a haverom.

– Ugyan már, még csak most kezdtétek – dobtam le magam.

– Ezek itt? – intett a fejével a lányokra.

– Tiffany vagyok, ő pedig Blaire – mutatkoztak be önállósítva magukat.

Nekem személy szerint nem igazán volt szükségem erre az információra. Öt perccel később úgysem emlékeztem egyetlen csaj nevére sem, az övékére sem fogok.

– Csinos kis darabok – mérte őket végig Frank. Persze neki a kis szőke jött be, velem ellentétben, mert én mindig a sötétebb tónusú csajokra buktam.

– Akkor csapjunk bele – intett az asztal felé, ahol maréknyi aprópénz, cigisdobozok, hamutartók és adagokra osztott fehér csíkok sorakoztak. Vigyorogva a fejem ráztam. Néha bekapkodtam ezt-azt, de a családomra tekintettel nem éltem ezekkel a szerekkel, habár időnként igen nagy volt a kísértés. Tudtam, ha az ősök csak sejtenék, hogy milyen helyekre járok, kinyuvasztanának. Főleg az anyám. Már huzamosabb ideje tartózkodtam New Yorkban, mert az apám megbízásából az itteni irodánkat koordináltam. Unalmas meló volt, de még mindig jobb, mint otthon, ahol minden mozdulatomat árgus szemekkel figyelték.

Lovagiasan odaengedtem a lányokat, és kikértem az első piámat. A poharak egymás után jöttek és ürültek ki, egyre nagyobb volt a bódulat. Frank és Naomi átvonultak a szomszédos bokszba, és nem volt kétségem afelől, mit művelnek ott. Ezen a helyen nem létezett olyan, hogy szégyenlősség, azonban hálás voltam, hogy ma nem kellett végignéznem őket.

Megszólalnom sem kellett, a lányok értették a dolgukat, nem vártak sokáig. Mintha összebeszéltek volna, egyszerre kezdtek két oldalról simogatni, kényeztetni. Lenge öltözetüknek hála hamar lekerült rólunk minden ruha, elégedettségemre egyáltalán nem voltak szemérmesek. Fiatalok voltak, finom bőrűek, feszes mellűek, és tudták, hogy mit akarnak. Hármas partira vágytak, és én erre maximálisan nyitott voltam. Amikor megszabadítottak a nadrágomtól, a két lány két oldalról felém fordult, és egymást váltva vették kezelésbe a férfiasságom. Nem siettek, lassan és finoman csinálták, és időnként egymással is finom csókot váltottak. Őrület volt. Valami hasonlóról minden egészséges férfi álmodozott már. Amikor egy férfinak abban a látványban van része, hogy két feltűnően csinos, pajzán lány dolgozik egyszerre a merev szerszámán, minden más probléma megszűnik létezni…

Aztán egyikük betérdelt a lábaim közé, a másik pedig elindult felfelé a testemen a szájával. A mellbimbóit nyomta az arcomba, amelyek akkor már teljesen merevek voltak az izgalomtól, és éreztem, ahogy megvonaglik, amikor finoman a számba vettem. Eközben benyúltam a lába közé, úgy kényeztettem nedves, forró, duzzadt punciját. Egyre szaporább lett a lélegzete, és megfeszült a teste; miközben a barátnője tovább dolgozott a farkamon, de nem volt benne semmi mohóság, pont annyira vette a szájába és szopta, hogy ne élvezzek még el. Értették a dolgukat, ez nem kétséges. Nem telt el sok idő, és a két lány helyet cserélt, nekem szinte semmit sem kellett tennem. Az előző kis kerek és barna mellek helyett most nagy és világos, fehér mellek kerültek a kezembe, majd a számba; és a hatás ugyanaz volt. Ami a legjobb volt az egészben, hogy egyikünk sem sietett. Néztük, éreztük, simogattuk, kóstoltuk egymást, és a két lány olyannyira összeszokott páros volt, hogy szinte biztos voltam abban, nem először csináltak ilyet. Előkaptam az óvszert, majd a rajtam munkálkodó kis barna kezeibe nyomtam. Végignéztem, ahogy lassan, szakértő mozdulatokkal felgörgette.

– Te – intettem felé, mire engedelmesen az ölembe mászott, a barátnője pedig úgy igazította alá a férfiasságom, hogy pont belecsusszanjak. Érzékkel húzta rám magát, szűk volt, és istenien forgatta a fenekét rajtam, a barátnője meg a lába közé nyúlt, és láttam, ahogy simogatni kezdi. Nagyon izgató volt, ahogy a két lány csókolózott, miközben egyikük éppen rajtam lovagolt. Nem akartam még elélvezni, ezért finoman letoltam a barnát magamról. A lányok tudták, hogy mit akarok, mindketten négykézlábra ereszkedtek, a feneküket felém fordították, és simogatták egymást, miközben egyre hevesebb csókokat váltottak. Egyik forró és iszonyúan nedves punciból a másikba tettem magam, hihetetlenül gyönyörű látvány volt. Ekkor már annyira közel voltunk mindhárman a végső kielégüléshez, hogy úgy döntöttem, megpróbálok mindkettőnek egyszerre örömöt adni. A hátukra fektettem a lányokat, és amíg ők egymást csókolták, addig szépen kezelésbe vettem őket.

Vannak alkalmak, amikor az ember sajnálja, hogy nincs két farka, hogy egyszerre keféljen két nőt, és szerezzen dupla örömet mindkettőnek; ez egy ilyen eset volt. Nem azon gondolkoztam, hogy melyik fog hamarabb elmenni: azt akartam, hogy mindketten elélvezzenek. Amikor kézzel kezdtem ingerelni őket, a szőke nem bírta sokáig, szinte görcsbe rándulva élvezett el. A barna még bírta egy ideig, de aztán, ahogy gyorsítottam a ritmuson, ő is egyre szaporábban vette a levegőt, hangosabbak lettek a nyögései, majd a kezemre zárultak a combjai, és a csuklómon éreztem a nedvét. Csak térdeltem az elalélt lányok fölött, néztem a meztelen testüket, és arra gondoltam, hogy milyen szerencsés pasi vagyok, hogy ez most így összejött. Nem maradtak adósok ők sem. Nemsokára visszatértünk a kezdeti pozícióba, ők a férfiasságom fölött térdeltek, egymást váltva. Nagyon begerjedtem, míg a soromra vártam, mert hamar elélveztem.

– Ügyesek vagytok – döftem még párat a barna szájába. Ez volt itt a legjobb. Fantasztikus orgiák mentek. Ilyen dolgokat az ember egy barátnő mellett aligha élvezhetett. Még magamhoz sem tértem, mikor Naomi jelent meg pucéran, minden ízében remegett. Meglepetten pillantottam fel.

– Aiden! Gyere gyorsan! Frank! – kiáltotta túl a hangzavart. Gyorsan akartam felkapni a nadrágom, de a rám nehezedő lányok miatt csak lassan sikerült, a lábam elzsibbadt, mintha ezer tűvel szurkálták volna. Amint fel tudtam állni, átfutottam a szomszédos bokszba, ahol megpillantottam, ahogy Frank öntudatlanul a földön rángatózott, fuldoklott a padlón, majd nem mozdult többé.

– Frank – fordítottam a hátára. – Frank! – ráztam. – Hívjatok mentőt! – üvöltöttem Naomira, aki görcsös sírásban téblábolt körülöttem. Egy rémálom volt, egyenesen a pokolból. A pulzusát kerestem. Semmi. Nem estem pánikba. Keresgélni a pulzusát nincs értelme, mert azt vagy megtalálom, vagy nem, az biztos, hogy ha nincs légzése, akkor a szíve sem dobog. Az egyik tenyeremet Frank mellkasára tettem, az arca elé hajoltam, és figyeltem a légzése hangját, hogy a levegő fúvását érzem-e a fülemnél és látom-e emelkedni a mellkasát. Semmi. Ha nem lélegzik, akkor keringése sincs. A nyálkahártyák szürkéslilák, szinte élettelenek. Fent kell tartanom a vérkeringését. Haladéktalanul megkezdtem a szívmasszázst és a lélegeztetést. A hatékony beavatkozásra csak nagyon rövid időm volt, 3-5 perc állt rendelkezésemre, ha hosszabb idő telik el, visszafordíthatatlan agy- és szívkárosodásokhoz vezethet. Hamar kijózanodtam. Megnyugtatott a tudat, hogy még nem felejtettem el, mit hogyan kell. Ellenőriztem, hogy a szívkompressziókkal együtt a nyaki verőéren pulzáció látszott, és árulkodó volt, hogy a nyálkahártyák visszaszíneződtek rózsaszínűre. Egészen addig csináltam, míg a mentők meg nem érkeztek Holtfáradtan húzódtam félre, és engedtem utat a megérkező orvosnak.

Most hálás voltam az anyámnak, amiért mindenáron dr. Crosst akart belőlem csinálni. Ám a nagy igyekezete dacára ott is csúfosan leszerepeltem, így végül felhagytam a praktizálással.

– Hypoxiás – tájékoztattam őket.

– Meddig nem volt pulzusa? – fordultak felém. Ezek szerint már van.

– Nem tudom – ráztam a fejem, és Naomi felé pillantottam segítségért, aki használhatatlannak bizonyult. – Amikor átjöttem, még fuldoklott – erőltettem meg az agyam. – Ahogy összeesett, rögtön közbeléptem.

– Az úrnak szerencséje volt – meredt felém. – A gyors és szakszerű beavatkozásának hála, most van keringése.

– Hála az égnek – a földön ülve a falnak dőltem, és a két tenyerem az arcomra szorítottam.

– Mit vett be? – jött a következő kérdés.

– Kokaint – nyögte ki Naomi.

Habár tudtam, hogy a kokain használatának milyen következményei lehetnek, többek közt abnormális szívritmust is okozhat, mégsem állítottam le ezt a barmot. Önvádaskodásba kezdtem, hiszen mint orvos felelősnek éreztem magam. Nagyon is tisztában voltam vele, milyen romboló hatású, és hogy már az első és egyszeri használata során is bekövetkezhet stroke, szívinfarktus vagy extrém esetben azonnali halál.

– És ivott is, nem keveset – tettem hozzá mély bűntudattal a hangomban. Látnom kellett volna előre.

Beszállították a kórházba, én pedig a mentőautó nyomába szegődve száguldottam utánuk. Ha Frank meghal, azért én is felelős vagyok! Miért nem állítottam le?

Már éppen beparkoltam, amikor Naomit pillantottam meg az üvegen keresztül, ahogy dühöng a kórház folyosóján. Ne, ne, ne! Mintha mellkason vágtak volna. Futva tettem meg a távolságot.

– Meg fog halni. Istenem! Meg fog halni – óbégatott. Odaléptem, és kényszerítettem, hogy a szemembe nézzen. A szeme vörös volt, a tekintete zavaros. Ráadásul erősen remegett is.

– Nővérke! Kerítsen egy orvost! – kiáltottam a pult felé. – Ő is rosszul van – adtam ki az utasítást. – Valószínűleg túllőhette magát ő is.

Perceken belül intézkedtek, de addigra Naomi egyre jobban rángatózott.

– Átveszem – lépett mellém egy orvos, és a vizsgálóba kísérte. Ott álltam a folyosón, és hirtelen nagyon magányosnak éreztem magam. A fal mentén a földre csúsztam, és igyekeztem mélyeket lélegezni. A telefonom vadul rezgett a zsebemben. Kivettem, és vetettem rá egy pillantást. Az anyám. Ezt most nem. Erre most nem állok készen – ejtettem le a kezem. A falba ütögettem a fejem. Oh, de elcsesztem. Iszonyat elbaltáztam. A francba! A jó büdös francba! Órák teltek el, mire híreket kaptam. Frank életveszélyben volt, agyvérzést kapott a mentőautóban, az állapota válságos volt. Naomi jobban lett, de megfigyelés alatt tartották.

– Mondja csak, hol szerezték az anyagot? – kérdezte az orvos órákkal később.

– Nem tudom – vontam meg a vállam.

– Akárhonnan is szerezték, nem tiszta anyagot kaptak – tájékoztatott. Hosszan meredtem rá. Eszembe jutott a pillanat, amikor meginogtam. Kis híján én is…

Később hazamentem, és a tusolóban igyekeztem észhez térni. Teljesen sokkoltak a történtek. A kórházból való távozásomkor az orvos azt a tájékoztatást adta, hogy Franknek nem sok esélye van a túlélésre, de Naomi a gyors segítségnek hála, fel fog épülni. Beégett a kép az agyamba, ahogy ott feküdt mozdulatlanul a kórházi ágyon, mindenütt csövek lógtak ki belőle, és az orvosok maradandó agykárosodásról beszéltek. Képtelen voltam feldolgozni.

A telefonom folyamatos villogásba kezdett, ami magamhoz térített. Nem akarok most senkit! Nem szeretnék beszélni senkivel. Felemeltem, és megnéztem, ki keresett, a húgom volt az. Na, talán ő az egyetlen. Felvettem, de még meg sem szólalhattam, mert azonnal leüvöltötte a hajam.

– Aiden! Neked teljesen elment az eszed? – zendített rá. Hosszan hunytam le a szemem.

– Maya, az isten szerelmére, nem vagyok süket – zuhantam a fotelbe.

– Anya meg apa totál ki vannak rád akadva. Miért nem veszed fel a telefonod? És mi a francnak kell neked az orgiáidat feltölteni a közösségi oldalakra?

A hangja fülsüketítő volt, így kissé eltartottam a készüléket a fülemtől.

– Te meg mi a francról beszélsz? Én feltölteni? Megvesztél? – fújtam magam elé.

– Aki itt nem normális, az te vagy. Pia, csajok és drogok? Jó, ha tudod, anyáék az első géppel repülnek New Yorkba – ordított tovább.

– Mi? Ne! Miért? – dőltem rémülten előre.

– Az okokat neked jobban kellene tudnod, mint nekem. Apa ma beszélt a New York-i iroda igazgatóhelyettesével. Feltételezem, gőzöd sincs, miről számolhatott be neki, igaz? – vont kérdőre.

– A kis köcsög! Képes volt felnyomni engem? – bosszankodtam.

– Volt miért? – kérdezte megrovóan a húgom.

Mély hallgatásba burkolóztam. Volt. Bizony akadt pár dolog a tarsolyában.

– Melyik géppel jönnek? – adtam fel.

– Magángéppel. Nem gondolod, hogy anyánk egy percet is várt azok után, amit látott?

– Gőzöm sincs, hogy mit látott. Én semmit sem – nyitottam meg időközben a laptopom és léptem be a facebook-oldalamra – …töl-töt-tem fel – dadogtam, mikor megláttam magam a két bige társaságában elég kompromittáló pozitúrában. Bassza meg! – szorítottam a fejemre a kezem. Naomi. Az ő oldalára került fel a cseppet sem visszafogott felvétel, és az az ostoba tyúk képes volt betagelni. Kurva életbe!

– Aiden! Aiden, itt vagy? – aggodalmaskodott a húgom. A döbbenettől meg sem tudtam szólalni.

– Most le kell tennem – nyomtam ki, majd a szemközti fotelbe hajítottam a mobilom. Hogy az a… Ezzel nekem befellegzett. Végem.

Egy szemhunyásnyit sem aludtam, vártam a halálos kimenetelű atomcsapást. Az anyámat. Nem is kellett sokáig várnom, a szüleim hamarosan egy tornádó sebességével csaptak le rám. Idegesen járkáltam fel s alá. Kétségtelen, hogy leszerepeltem. Elbuktam. Az életemben mindent iszonyatosan elszúrtam. Semmit sem tudok felmutatni. Itt állok, elmúltam harminc, és nemcsak a szüleimnek, de saját magamnak is folyamatosan csalódást okozok. Nem értettem én magam sem. Nem találom a helyem. Mindig megbántom azokat, akik segíteni akarnak. Hangosan eresztettem ki a levegőt.

Másnap meg is szólalt a csengő, ahogy arra számíthattam. Nem kerülhetem el az apokalipszist. Itt ma kő kövön nem marad. Az ajtóhoz léptem, és abban a pillanatban, ahogy kitártam az ajtót, berobbant az anyám, nyomában az apámmal:

– Kisfiam! Hát itt vagy! Annyira aggódtam! – ölelt át azonnal az anyám. Értesültek hát az ominózus buli végkimeneteléről is. – Hogy jutott eszetekbe drogozni? – esett nekem. Ha nem vagyok annyi idős, amennyi, talán meg is pofozott volna. Láttam a dühöt a szemében.

– Én nem. Eszembe se jutott – mentegetőztem. – Nem vagyok teljesen hülye!

– Tudod te, mit éreztem, mikor nyilvánosságra kerültek a történtek? Nem vetted fel a telefont, én pedig azt hittem… – csuklott el a hangja.

– Jaj, mama! Mindig túlreagálsz mindent – mozdulatlanul tűrtem, hogy megölelgessen. A szemeimet forgatva pillantottam apára, aki somolyogva, kárörvendően nézett. Úgy kell nekem!

Pár perc elteltével anyám is magához tért, és nem maradt el az alapos fejmosás.

– Hogy kerülhettél te ilyen társaságba? – zendített rá újra.

– Ne kezdd el! Már felnőtt ember vagyok, mama! – akartam elejét venni a kioktatásnak.

– Hát nagyon nem úgy viselkedsz. Egy felelősségteljes embernek viselnie kell a tettei következményét – esett nekem. – Mi az ördög van veled, Aiden? – a szemei szikrákat szórtak. – Te nem vagy ilyen!

– Ezzel most mit akarsz mondani?

– Beszéltünk Mr. Andersonnal. Már tudjuk, mi folyik itt – szólalt meg az apám is, a New York-i irodájának spiclijére célozva.

– Miért, mi folyik? – kapkodtam köztük a tekintetem.

– Ne nézz engem madárnak, mert azt nem bírom – lépett elő az apám. – De ha elfelejtetted volna, emlékeztetlek. A hanyag munkamorálodról, az elbaltázott tenderekről és a hetente váltakozó, különleges tehetséggel megáldott titkárnőidről – csóválta a fejét.

– Én mondtam, hogy ez az állás nem nekem való, nem értek az üzlethez. Ti ragaszkodtatok hozzá, hogy ezt csináljam – hárítottam a felelősséget rájuk.

– Ez nem mentség arra, amit tettél. Összekaphattad volna magad, édes fiam. Én bíztam benned! – fúrta a tekintetét az enyémbe az apám.

Ha az anyám vont felelősségre, többnyire elintéztem egy vállrándítással, de ha az apám, akkor feltámadt a lelkiismeretem.

– Sajnálom, ha azt érzitek, hogy csalódást okoztam – sütöttem le a tekintetem.

– Ha úgy érezzük? – emelkedett az anyám hangja idegesítő magaslatokba. – Aiden… van egy remek szakmád, eredményes is voltál benne, de azzal, hogy képtelen voltál felhagyni a nővérkék kergetésével, sikeresen elérted, hogy elbocsássanak. Nincs olyan kórház San Franciscóban, amelyik szívesen alkalmazna téged. Azért találtuk ki az apáddal New Yorkot, mert gondoltuk, idővel észbe kapsz és megkomolyodsz. Tiszta lappal kezdhetsz. Annyit tanultál, küszködtél az orvosin, nem értem, hogy dobhattál ennyi év tanulást sutba – szinte már üvöltött. – Mi mindent megtettünk, támogattunk…

– És elterveztetek – csúszott ki a számon. – Kérdezted te valaha is, hogy én mit akarok? Orvost akartál csinálni belőlem. Gratulálok! Sikerült. Dr. Aiden Cross vagyok. – Hosszan hunytam le a szemem, mert remegtem legbelül. Képtelen voltam higgadt lenni, mikor sarokba szorítottak.

– Hihetetlen, hogy ezt mondod. Hálátlan vagy! Oh, mennyivel egyszerűbb lenne az életem, ha Amanda nem hal meg. – Ez szíven talált. Lehervadt a mosoly a képemről.

Amanda az édesanyám volt. Még csecsemő voltam, amikor meghalt. Az édesapámról nem sokat tudtam, de azt igen, hogy rossz ember volt, aki szintén az életét vesztette, így a nénikém vett magához és nevelt fel. Sokat nem tudtam a körülményekről, de azt igen, hogy nagyon fiatal volt akkor, és nehezen boldogult velem.

– Ne mondj ilyet, hiszen akkor mi se találkoztunk volna – rázta a fejét hitetlenkedve az apám is. Nekem, mióta az eszemet tudom, ők voltak a szüleim. Nem létezett más. Éppen ezért esett rosszul anyám kirohanása.

– Én pedig nem szakadok a nyakadba – préseltem ki a fogaim közt. Akkor ott minden felkavarodott. Nekem ez olyan volt, mintha azt vágta volna a fejemhez: „Bár meg se születtél volna!” Sosem éreztem még ennyi keserűséget a hangjában, persze mindig arról papolt, hogy ő mennyi mindent megtett értem, én pedig hálátlan vagyok, de ilyen éles megjegyzése még sosem volt. Legtöbbször harag gerjedt a lelkemben, de hogy azt kívánja, bár ne lennék az ő fia… ez fájt. Nagyon fájt. Égetett. Hogy gyűlölhet engem, mert elvettem a szabadságát, az életét.

– Holnap hazajössz velünk – jelentette ki zárszóként, ellentmondást nem tűrő hangon.

Egyre jobban remegett a kezem, kezdtem elveszíteni az önuralmam. Nekem senki ne parancsolgasson! Nem vagyok már gyerek! Mielőtt én is olyat mondtam volna, amit megbánok, kiviharzottam a szobából, sőt a házból is.

Felnőtt ember vagyok, a rohadt életbe! Ahogy kiértem, megrugdostam az utamba kerülő kukákat. Miért akar mindig helyettem döntéseket hozni?

– Rettenetesen aggódik érted – hallottam meg apám hangját magam mögött. – Az előbbi dolgot sem úgy értette. Nagyon szeret téged.

– Vettem észre – pördültem felé. Nem akartam megnyugodni. Tombolni akartam. Kiadni magamból a keserűséget. – Mindig minden döntést meghoz helyettem. Eligazgatja az utam, mintha valami gyengeelméjű lennék – ordítottam. – Aiden a focicsapat tagja lesz. Aiden olasztagozatos lesz. Aiden matekszakkörre fog járni. Tudod te, hogy utáltam? Aiden orvos lesz. Aiden New Yorkba megy. Kérdezte ő valaha is, én mit szeretnék? Nem. Soha – ziháltam.

– Gyere! Igyunk meg valahol valamit. Azt hiszem, eljött az ideje, hogy elmeséljek neked a családunkról egyet s mást.

Elindult, én pedig a nyomába szegődtem. Szerettem Alexet. Mindig ő volt nekem az igazi férfi példakép. Remek apa-fia kapcsolatunk volt. Tiszteltem és felnéztem rá. Talán éppen ezért volt lelkiismeret-furdalásom, mert neki nem akartam csalódást okozni.

Beültünk az egyik közeli bárba, és rendelt mindkettőnknek egy erős italt, felhajtotta, majd egyszer csak rám nézett.

– Sajnálom, hogy így alakult. Én mindig mondtam neki, hogy óriási hiba, ha nem mondjuk el neked a teljes igazságot. Lexie meg akart kímélni téged a múltad démonaitól. Túl kicsi voltál… csak azt nem vette észre, hogy időközben felnőttél. Annyit tudsz, amennyit ő szükségesnek tartott elmondani. Vagyis, hogy nem mi vagyunk a vér szerinti szüleid, hogy az anyád korán meghalt, az apád pedig egy bűnöző volt, ezért kerültél hozzánk. Hogy Lexie a nagynénéd, én pedig az ő férje. Ám ez a történet korántsem ilyen egyszerű. Mondd csak, Aiden, mire emlékszel ezekből a dolgokból?

Váratlanul lehiggadtam. Örültem, hogy végre választ kapok a lelkemben kavargó milliónyi kérdésre.

– Nem túl sok mindenre – méláztam el. – Az édesanyámra, Amandára egyáltalán nem, az apám arcára viszont kristálytisztán. Nem értem, miért, de sokáig kísértett a rémálmaimban. Folyamatosan azt álmodtam, hogy elrabolnak a házunk kertjéből, és ahogy anya kétségbeesetten szalad és kiabál utánam. A következő kép, ami bevillan, hogy az apám fegyvert fog a fejedhez, és el is süti azt – ráztam meg a fejem. Még a hideg is kirázott. Szinte émelyegni kezdtem a gondolattól. Az apám mély levegőt vett, majd fújt egyet maga elé.

– Az nem csak egy rémálom volt. Ez a valóságban megtörtént – sandított rám.

– Hogy? – húztam ki magam. – De mikor erről meséltem, mindig azt szajkóztátok, hogy ez csak egy rossz álom volt.

Értetlenül pislogtam rá. Szomjaztam az igazságra.

– Kezdem a legelején, ha megengeded. Ez a történet huszonöt évvel ezelőtt kezdődött Olaszországban – tartott egy kis szünetet, hogy eljusson a tudatomig, hogy olasz gyökereim vannak. – Az édesanyád teljes neve Amanda Conti volt, az édesapádé pedig Enrico Rossi. A nőnek, akit anyának szólítasz, sem Alexandra O’Brien a leánykori neve. Ő valójában Miranda Conti… A te eredeti neved sem Aiden Cross, hanem Emilio Rossi.

Az információtömeg, amit a nyakamba zúdított, több volt, mint amit egyszerre fel tudtam dolgozni.

– Hogy mi? – leheltem magam elé. Borzongani kezdtem, és nagyot nyeltem. – Emilio… a nagyi szájából hallottam ezt a nevet gyerekkoromban, de mindig azt hittem, valaki másról beszél.

Zavarossá vált minden.

– Ugye most már elmondasz nekem mindent? Tudni szeretném az igazságot. Jogom van hozzá. Tudnom kell, ki is vagyok valójában – könyörögtem Alexnek. Féltem, hogy meggondolja magát, és nem mond el mindent, de ő bólintott, majd folytatta.

– Lexie, azaz Miranda Olaszország ünnepelt sztárja volt, híres zongoraművészként egy ígéretes karrier előtt állt. A nővérével, az édesanyáddal nagyon szerették egymást. Amanda szerelmes volt az apádba, és minden csodálatos volt, amíg az apádról ki nem derült, hogy az olasz maffia egyik hírhedt tagja és gyilkos – újabb szünetet hagyott az emésztésre. Belekortyolt az italába. – Mikor erre az anyád rájött, a hatóságokhoz fordult segítségért, de minden balul sült el. Lebukott az apád előtt, és ő szemrebbenés nélkül kivégezte.

Ennél a mondatnál megállt, és az arcom fürkészte. Mindig tudtam, hogy valamit elhallgatnak, de nem is sejtettem, hogy ilyen súlyos titkokat rejt a múltam. Az apám ölte meg az anyámat. Én pedig nem amerikai, hanem olasz vagyok. Ez több volt, mint amennyit a józan ész elbír. Képtelen voltam megszólalni. Némán tátogtam, de Alex tovább mesélt.

– Az anyád utolsó kívánsága az volt, hogy Lexie, vagyis Miranda vigyen téged minél messzebbre Enricótól. Mentsen meg téged attól, hogy egy ilyen közegben, egy ilyen ember befolyása alatt kelljen felnőnöd. Szeretett volna neked tiszta lapokat, boldog életet biztosítani. Így Miranda és te egy tanúvédelmi program keretében menekültetek Amerikába. Új személyazonosságot és új életet kaptatok.

– Én erre miért nem emlékszem? – kutakodtam az emlékeimben. Összezavarodtam. Még a nevem is hazugság.

– Mert csak pár hónapos voltál. Túl kicsi ahhoz, hogy felfogd, mi történik körülötted.

– És utána? Mi történt utána? – sürgettem. Tudnom kellett!

– A történet öt évvel később folytatódik. Akkor ismertem meg őt és téged – lágyult el a hangja. – Szörnyű körülmények közé kényszerültetek; Lexie már az ereje végét járta. Nem egyszerű egyedülálló anyaként egy kicsi gyerekről gondoskodni, főleg segítség nélkül. Teljesen magára maradt, és állandóan rettegett, mikor toppan be érted Enrico. Én pedig mit sem sejtve beleszerettem, elértem, hogy megbízzon bennem, és hogy hasonló érzelmeket tápláljon irántam. Szépen lassan minden a helyére került, boldogok voltunk, ám a múlt elől nem futhattunk el. Enrico ránk talált – húzta le a maradék italát. Nem szólaltam meg. A szívem olyan hevesen vert, hogy majd kiugrott a helyéről. Sejtettem, hogy most érkeztünk el a fordulóponthoz. A rémálmaimhoz.

– Valóban elrabolt téged – folytatta. Megköszörülte a torkát. Ő sem szívesen emlékezett vissza. – És valóban pisztolyt fogott a fejemhez, mikor ki akartalak szabadítani, de a pisztolylövés, amit álmaidban hallottál, nem engem, hanem őt találta el. Meghalt, és vele együtt a múltat is eltemettük. Belátom, ez nagy hiba volt.

Forgott velem a helyiség. Reszkettem.

– És még elvárjátok, hogy jövőt építsek úgy, hogy a múltam is egy hazugság? – néztem rá vádlón.

– Eszedbe se jusson minket hibáztatni az elbaltázott lépéseidért! A tetteid a te felelősséged, nem háríthatod át – emelte fel a hangját. Alex és köztem szoros kapcsolat volt. Mióta az eszemet tudom, ő volt az apám.

– Nekem szükségem lesz még egy italra – intettem a pincérnek, hogy hozzon egy újabb kört. Vadul cikáztak a fejemben a gondolatok, de sehogy nem állt össze a kép.

– Ki a fene vagyok? – néztem az apám szemébe tanácstalanul.

– Erre neked kell rájönnöd. De egyvalami biztos, nem a múltad határoz meg téged, nem a szüleid elkövetett hibái, hanem a saját tetteid. Hidd el, nagyon is jól tudom, miken mész keresztül.

– Honnan is tudhatnád? – ziháltam legurítva a közben megérkező vodkát.

– Onnan, hogy emlékeztetsz a hajdani önmagamra. Én is pont ilyen voltam, mint te. Ugyanígy vergődtem, nem találtam a helyem. Az én kapcsolatom sem volt mindig ilyen jó az apámmal.

– Ezt kötve hiszem.

– Pedig így van. Pont ugyanazt a léha életet éltem, amit most te. Ezért is fogom sokszor a pártodat, ha nem vetted volna észre. Volt idő, mikor egy nő nem fordult meg kétszer az ágyamban. Egy napon azonban arra ébredtem, hogy végtelen nagy üresség tátong bennem. Hiányzott valami… valaki…

Felvont szemöldökkel vigyorogtam rá.

– Ez bizarr… és kínos – ingattam a fejem. Nem igazán volt jellemző, hogy lelkiztünk volna. – Te most azt akarod sugallni, hogy anyának igaza van? – mélyen a szemébe néztem.

– Azt! Nézd, eddig mindig én voltam az, aki kiállt melletted, aki megvédett, megértett, de ideje lenne elgondolkodnod azon, mit is akarsz az élettől.

Ez az őszinte beszélgetés nem könnyítette meg a helyzetem. Visszafelé sétálva mélyen a gondolataimba merültem, és csak egyre több kérdésem lett, amire az apám igyekezett is kielégítő válaszokat adni. Majd az ajtóban megragadtam a karját, mielőtt beléptünk volna.

– Köszönöm!

– Tudom, fura lehet, hogy csak most mondtam el mindezt, de hittünk benne, hogy sosem kell megtudnod a teljes igazságot. Ám ez most már elkerülhetetlenné vált. Egyre inkább elmérgesednek a vitáink, nem szeretnénk elveszíteni téged. Mi csak szeretnénk, ha felelősségteljes férfiként gondolkoznál, és ehhez az is kell, hogy megismerd a múltad, hogy könnyebben rájöjj, miért nem találod a helyed a világban.

Hálás voltam neki, mert ha el is keserített, de végre megtudhattam mindent. Biccentett, majd egy laza mozdulattal hátba veregetett. Az anyám a lakásban várt ránk. Idegesen toporgott az ablak előtt. Mikor beléptem, felém pillantott, és a szeme tele volt könnyekkel. Nem szólalt meg egyikünk sem, csak a nyakamba vetette magát.

– Sajnálom – nyekeregte. – Én annyira igyekszem, és csak a legjobbat akartam neked.

– Tudom – nyögtem ki én is. Magamhoz szorítottam.

Pár nappal később útra keltünk haza San Franciscóba. A repülőn elfogott az a kellemetlen érzés, hogy nem tudom, mi vár majd rám. Gőzöm sincs, mit fogok kezdeni magammal. A múltam ismeretében új alapokra kellett építeni a jövőm. Az anyám észrevehette a gondterhelt arckifejezésem, mert mellém telepedett.

– Minden rendben lesz – nyomta az anyai szöveget, de ez esetben ez nem igazán nyugtatott meg.

– Ez nekem túl sok – böktem ki a napok óta emésztő gondolatokat.

– Ezért nem akartam elmondani neked. Szerettem volna, ha nem azzal a tudattal kell leélned az életed, hogy az apád végzett az anyáddal. A feldolgozás nehéz. Nekem sem ment. Folyton eszembe jut…

– Milyen volt? – kíváncsiskodtam.

– Az anyád? – Az arcán halvány mosoly suhant át. – Szép, élettel teli, sugárzó, és nagyon szeretett téged. Mindennél jobban…

– Még a saját életénél is – hunytam le hosszan a szemem. Nehéz volt azzal a tudattal létezni, hogy valaki azért halt meg, hogy én élhessek, hogy esélyt kaphassak és boldog lehessek.

– Egy igazi anya meghalna a gyermekeiért. Én is gondolkodás nélkül… – de nem fejezte be, csak nyelte a könnyeit.

– Hiszen már megtetted – ragadtam meg a kezét. – Jaj, mama – hajtottam az ölébe a fejem. Évek óta nem bújtam így hozzá. Mindig idegesített, ha tutujgatni akart, vagy akár csak igazgatta a ruházatom. De abban a pillanatban olyan elveszettnek éreztem magam. Ha az életemre gondoltam, nem láttam mást, csak halált, áldozatot, lemondást és szenvedést.

Aiden

Feltépett sebek

„Sokan hordozunk olyan sebeket magunkban, melyeket nem gyógyít az idő.”

(MÜLLER PÉTER)

Azt hittem, a biztonságot nyújtó otthon ad majd egy kis nyugalmat, de tévedtem. Ahogy telt az idő, a fejemben egyre zavarosabb lett minden. Az interneten kutakodtam az olasz családfám után. Ezernyi cikk ugrott a szemem elé például az apámról, akinek a bűnlajstroma hosszabb volt, mint a kínai nagy fal. Rengeteg kép is volt róla. Megakadt a szemem az egyiken, ahogy a bíróság épületéből lépett ki, a győzelme az arcára írva. Bizonyítékok hiányában ejtették a vádat. A vád koronatanúja eddig tisztázatlan körülmények között elhunyt – olvastam a vezércikket. Ezernyi tanút sorakoztatott fel, akik igazolták, hogy ő egészen máshol tartózkodott. A nyilvánvalót is megmásította. Farkasszemet néztem azzal az emberrel, akinek az életem köszönhettem, és aki elvett tőlem mindent. Nem tudtam nem észrevenni a feltűnő hasonlóságot. Uramatyám! Az nem lehet, hogy az ő vére csörgedezik az ereimben! Azonban hiába csuktam be a kereső ablakát, a kellemetlen érzés nem tűnt el. Tovább kutakodva felugrott egy kép Miranda Conti sikeres koncertjéről. Lefagytam. A felvételen ott állt boldogan az édesanyám, karjában egy csecsemővel, és az a nő, aki minderről a fényűzésről, sikerről lemondva felnevelt engem. Hányinger kerülgetett. Soha nem sírtam igazán, de most iszonyú közel álltam hozzá.

A helyzet csak rosszabbodott, mikor Naomi hívott New Yorkból. Franknek újabb szívinfarktusa volt, amibe belehalt. Alex mindig azt tanította: ha valaki vét a másik ellen, azt jóvá kell tennie. Nekem erre Frankkel már esélyem sem volt. Hagytam, hogy drogozzon, mikor nagyon is tisztában voltam a következményekkel. Elviselhetetlenül gyötört a bűntudat.

Nem tudtam, mit kellene tennem. Elbizonytalanodtam, így átmentem a haveromhoz, Jacobhoz. Az ő családja és a mienk közeli barátságban volt egymással. Vele és a testvéreivel mintha egy nagy családot alkottunk volna, éppen ezért volt ő a legjobb barátom. Sülve-főve együtt voltunk, és együtt követtük el az ökörködéseket. Talán pont ezért gondolták a szüleim, hogy jobb lesz nekem innen távol. Külön-külön csak-csak elbírtak velünk, de együtt?

– Szia, Aiden! – üdvözölt az édesanyja, Amy. – Minden rendben? – aggodalmasan méregetett. Az anyámmal bizonyára kitárgyaltak már mindent.

– Persze – biccentettem. – Jacobot keresem. Itthon van?

– Hátul, a kertben – tájékoztatott.

– Remek. Köszönöm – bólintottam, és elindultam megkeresni, de végig magamon éreztem a szánakozó tekintetét. A pokolba is! Mióta tudtam a nagy igazságot, mindenki betegként kezelt. Elviselhetetlen. A kerten át sétáltam a csendes kis lugas felé, ahol mindig szívesen töltöttük az időnket, de mielőtt kiléptem volna egy bokor fedezékéből, a húgom hangját hallottam meg. Maya? Nocsak! Feltételeztem, hogy Pamelát, Jacob testvérét látogatta meg, de ledermedtem és kíváncsivá váltam, mikor a síró hangjára lettem figyelmes.

– De hiszen én szeretlek téged, Jacob. Nem tudom elhinni, hogy te csak szórakoztál velem – jutottak el hozzám a szavai.

– Ez nem igaz. Én is szerettelek téged, de lássuk be, hogy ez elmúlt. Ami nem működik, azt ne erőltessük. – Jacob hangja közönyösen szólt. Gyökeret vert a lábam. A húgom valamiért nagyon titkolta, hogy ki az udvarlója, és abban a pillanatban le is esett, miért. Tovább hallgatóztam.

– Dehogy szerettél! – emelte fel a hangját a húgom. – Gőzöd sincs róla, mi a szerelem. Használtál engem. Ennyi – vádaskodott.

– Ez nem igaz! – Jacob nem vitte túlzásba a védekezést. Felismertem ezt a hangsúlyt. Én is ezt a hanghordozást használtam, ha le akartam rázni egy tapadósabb csajt. Csak ez a csaj az én húgom volt. Elöntött az indulat. Jacob kihasználta Mayát!

– Oh, dehogynem! Ha szeretnél, nem okoztál volna ekkora fájdalmat, csalódást. De hogy pont egy ilyen lotyóval csalj meg, mint Timmy.

– És mit szándékozol tenni? Kitálalsz? – kérdezte aggodalmasan Jacob.

És még ez a legnagyobb problémája.

– Nem. Sosem vallanám be a családjaink előtt, milyen ostoba liba vagyok – vágta oda dühösen a húgom.

– Ez okos döntés – enyhült meg kissé Jacob hangja.

– Nem, nem az. Inkább gyáva. Szerelmes és naiv voltam, de már tisztán látlak. Nem vagy más te sem, csak egy aljas féreg.

Addigra már tombolt bennem a düh. Kiléptem a fedezékemből, és szembe találtam magam Jacobbal. Maya követte a tekintetét, és mikor meglátott, a szája elé kapta a kezét.

– Te nyomorult szarházi – ugrottam a haveromra dühösen. Nem gondolkodtam, behúztam neki egyet. A váratlan ütéstől megtántorodott, én pedig nekiestem. – Hogy tehetted ezt? – ráztam meg a grabancát. – Megállapodtunk, hogy egymás testvérei tabuk – elvesztettem a fejem.

– Ne! Aiden! – visított felettünk Maya. – Hagyd abba!

Jacob védekezésre kényszerült, így visszaütött. A verekedés elfajult. A kerti asztalnak estünk, és mindent felborogattunk. A húgom folyamatosan a nevemet ismételgette, és kérlelt, hogy fejezzük be, de nem bírtam leállni. Ott, abban a pillanatban minden haragom és dühöm elszabadult, amit Jacobra zúdítottam. A heves dulakodásban elesett, és lendületében az egyik padkába verte a fejét. Azonnal elvesztette az eszméletét. Vadul zihálva tértem magamhoz.

– Mit csináltál, Aiden? – szaladt oda hozzá Maya. – Megőrültél? Megölted! Jacob, Jacob, hallasz engem? – szólongatta. Hiába voltam orvos, egy másodpercre nagyon megijedtem! De szerencsére egyik pillanatról a másikra átváltottam. Ellenőriztem a pulzusát. Gyorsan felmértem a helyzetet, és utasítottam Mayát, hogy hozzon ki pár dolgot. Persze pillanatokon belül körülöttünk ácsorgott az egész ház. Miután magához térítettem, folyamatosan figyeltem, nehezen vesz-e levegőt, panaszkodik-e homályos látásra, illetve rendszertelen-e a szívverése. Az égnek hála, minden rendben volt. Pár perccel később megitattam, bekísértem a házba, majd az anyjához, Amyhez fordultam:

– Szerencsére semmi komoly. De ki kell zárni az agyrázkódást. Figyeljetek rá! Ha hányingere lenne, szédülésre vagy erős fejfájásra panaszkodna, akkor hívjatok fel… Vagy vigyétek be a sürgősségire – sejtettem, hogy engem egy jó ideig nem látnak itt szívesen.

– Semmi komoly? – esett nekem az anyja. – Mi az ördögöt műveltél a fiammal? – ordította a képembe. A válla felett a húgom összekulcsolt kezekkel rázta a fejét, hogy ne áruljam be őket.

– Sajnálom, de ez csak Jacobra és rám tartozik. Ha akarja, majd elmondja neked – hárítottam, és sokatmondóan döftem a tekintetem Jacobéba, de az anyja nem elégedett meg ennyivel.

– Nem hinném, hogy ha péppé vered a fiam, akkor az csak rátok tartozik. Mégis mi a fenét kerestetek ti mindannyian a kertben? – pillantott Mayára, majd Jacobra. Elsősorban Mayától várt volna magyarázatot, aki aggodalmas tekintettel engem méregetett. Mindenki mélyen hallgatott.

– Rendben van. Így is jó – fordult felém. – Amíg ilyen labilis vagy, nem szeretném, ha a fiam közelébe mennél – közölte indulatosan. Rákaptam a szemem. Én labilis? Egyszeriben olyan érzésem támadt, hogy azért, mert az apám bűnöző volt, engem is annak tartanak. Ha ő gyilkos, akkor én is hajlamos vagyok mások életét minden különösebb indok nélkül kioltani. Még hogy nem befolyásolják az életemet az elődeim hibái. Oh, dehogynem! Egy életre viselem ennek a bélyegét. Soha nem moshatom le magamról az apám által elkövetett bűnöket.

Válasz nélkül rontottam ki a házból. Maya a bejárattól kiabálta a nevem, de én bevágódtam az autómba, és a gázra tapostam. Kihajtottam az egyik nyílt pályaszakaszra, és tövig nyomtam a gázpedált. Egy percre megfordult a fejemben, ha most berántanám a kormányt, akkor minden a helyére kerülne. Mindenki feloldozást nyerne. Talán én is. Felpörgettem a motort, hátrahagytam mindent, csak a múltam nem törölhettem el. Nem ismertem a féket. Nincs határ.

Alex tanított vezetni, ő szerettette meg velem ezt a mámorító érzést. A sebesség hív. Száguldás. Szabadság. Ne élj úgy, hogy félsz – mondogatta, mikor lassítottam. Most mégis tele voltam rettegéssel. A saját utam járom, jó helyen járok, vagy már rég más életét élem? Nem tudom. És akkor váratlanul az egyik kanyar előtt betalált a defekt. Hihetetlen erővel kapta ki a sors az életem kormányát a kezemből. Az autó irányíthatatlanul forgott, igyekeztem megőrizni a hidegvérem, és korrigálni, ahogy azt tanultam. Egyéb esetben nem tört volna rám a félelem, nagy valószínűséggel röhögtem és élveztem volna a pörgést, de abban a pillanatban nem tudtam, mi a terve velem a végzetnek. Egy hibás mozdulatnál megemelkedett az autó, és a levegőbe vetődött. A kocsi átfordult, majd a szalagkorlátnak ütközve csúszott még egy darabig, mire mozdulatlanul megállt. Őrülten ziháltam, gyorsan kimásztam az autóból, és végigmértem magamat Egy karcolás nélkül úsztam meg a kis kalandom. Nem úgy az autóm. Hosszan néztem a roncsot. Van még esélyem. Érzem. A sorsnak tervei vannak velem. Többé nem ronthatom el.

Mikor magamhoz tértem az ijedelemből, jobb híján Alexet hívtam. Alig fél órával később megérkezett, rémülten nézte a feje tetejére fordult kocsit.

– Te jól vagy? – sietett felém.

– Persze – bólintottam.

– Gyere, hazaviszlek! Erről már gondoskodtam. Hamarosan betrélerezik – mutatott a járgányom felé.

Fejmosásra, dorgálásra számítottam, de nem ragozta túl. A lakásomig meg sem szólalt. Leparkolt, majd hátradőlt.

– Akarsz róla beszélni? – pillantott felém.

Válaszként csak megráztam a fejem.

– Én hiszem, hogy jó okod volt rá, ha ilyet tettél Jacobbal.

Összepréselt ajkakkal szinte ráharaptam a számra, hogy ki ne csússzon valami epés megjegyzés. Kipattantam, majd megindultam a lakásom felé. Pechemre, mert a bejáratnál izgatottan várt rám az anyám.

– Aiden! Kisfiam, jól vagy? – mért végig ő is.

– Igen, mama! Remekül. Kutyabajom! – engedtem beljebb, de be sem állt a szája.

– Jesszusom, Aiden! Mikor szellőztettél itt utoljára? – pillantott körbe, majd elkezdte összeszedegetni a széthajigált dolgaimat. A szememet forgattam idegességemben.

– Ez is az apád hibája! Az az átkozott száguldozás. Tudtam, hogy egyszer még baj lesz belőle – lovagolt a témán.

– Máskor is történt már ilyen. Ne drámázz már! – ripakodtam rá kissé erélyesebben, mint szerettem volna. Meglepetten egyenesedett ki. Sápítozó tekintetéből tudtam, nem áll messze a sírástól.

– Hová lett az az ártatlan szőke, kék szemű kisfiú, aki voltál? – rázta a fejét hitetlenkedve.

Tény, hogy a hajam és a szemem idővel teljesen bebarnult, mintha a testem is azt akarta volna sugallni: a sorsom elől nem menekülhetek. A külsőm idővel tiszta apám lett.

– Szólalj már meg, Alex, a te fiad is! – fordult az apám felé segítségért.

– Most bezzeg az én fiam – rázta a fejét. – Meg kell hagyni, tényleg tiszta apja. Igazi maffiózóként viselkedik – kuncogott a saját viccén. Sejtettem, hogy oldani akarja a feszültséget, így együtt röhögtem vele. Gyűlölte a vitákat, mindig poénkodással simított el mindent. Egyfajta villámhárító szerepet töltött be az anyám és köztem.

– Elvégre a véremben van – társultam be én is, hátha az anyám is enyhülni kezd, de fordítva sült el.

– Mégis mi a fenét képzeltek ti magatokról? – hüledezett az anyám. – El se hiszem, hogy ti ebből képesek vagytok viccet csinálni.

– Lexie, kicsim. Tudod, hogy nem úgy gondoltuk – lépett hozzá közelebb az apám.

– Nem. Nem tudom. Mi nem egy hátborzongató filmet néztünk végig, átéltük minden pillanatát. Nálam ez nem számít humorosnak. Ahogy az sem, ahogy Aiden viselkedik. Mit műveltél Jacobbal? Elment a józan eszed? – tért rá a másik témára.

– Megérdemelte – dörmögtem magam elé.

– Ezt nem hiszem el – rázta a fejét. – Mi az ördög ütött beléd? Hajszál híján betörted a fejét!

Na, ezt speciel bánom. Be is kellett volna. Habár hangosan nem szólaltam meg, leolvashatta az arcomról a gondolataim, mert a fejét rázta, és feldúltan kiviharzott.

– Megvárlak az autónál – lökte még oda az apámnak menet közben. Alex mély levegőt vett, majd kifújta.

– Az élet nem mindig igazságos. Nem mindig azt kapjuk, amit megérdemlünk – suttogta.

– Ezzel most mit akarsz mondani? – billentettem oldalra a fejem.

– Nemcsak egy fiú, egy lány apja is vagyok! Észreveszem a jeleket. Maya zokogott a szobájában, miután hazaért. Ha Jacob bántotta a lányom, örülök, hogy beverted a képét – bólintott elismerően.

Nem válaszoltam, de ő közelebb lépett és a vállamba bokszolt.

– Büszke vagyok rád! Ami pedig a többit illeti, ne foglalkozz senkivel. Én mindig is olyannak fogadtalak el, amilyen vagy. Gondold át higgadtan a dolgokat. Ne kapkodj! A sorsod csak a te kezedben van. Ne hagyd, hogy mások irányítsanak! Én tudom, hogy ott belül ki vagy, de te még keresed önmagad, de bármi lesz is, bárhogyan cselekszel is, egyet ne felejts el soha: te – bökött a mellkasomra – az én fiam vagy! Az enyém! Nem Enrico Rossié.

Dermedten álltam egy pillanatig, és bár nem voltam érzelgős, megöleltem. Nekem ez az egy mondat többet jelentett mindennél.

– Kösz, apa! – nyögtem ki meghatottan. Jólesett, hogy mindig így kiállt mellettem.

Másnap reggel a lakásom csengőjének hangjára ébredtem. Este alaposan felöntöttem a garatra, így nehezen jutottam el az ajtóig.

– Mi van már? Ég a ház? – kiáltottam ki. – Nyitom már! Nyugi – fordítottam el a kulcsot a zárban. A húgom meg sem várta, hogy kitárjam az ajtót, már lökte is be, és ugrott a karjaimba.

– Aiden! – szorított magához. – Ne haragudj rám! – zokogott. – Minden az én hibám. Miattam haragszanak most rád! – árasztott el a könnyeivel. A hátát simogattam, úgy vigasztaltam.

– Nem, Maya. Ez nem a te hibád. Már előtte sem voltam a szívük csücske. De ha már itt tartunk, úgy érzem, magyarázatot érdemelnék – toltam el magamtól, de mint gyerekkorunkban, most sem eresztett. Úgy tapadt rám, mint egy kis pióca. – Jaj, Mayácska! – ringattam.

– Olyan rossz előérzetem van. Nem akarlak elveszíteni – furakodott közelebb.

Mayával mindig különleges volt a kapcsolatunk. Ha megkérdezték tőlem, melyik nő bitorolja a szívem, mindig az ő nevét mondtam. Persze ezt poénnak szántam, hiszen valójában sosem voltam szerelmes. Nem is értettem ezt az érzést. A szexhez, amire szükségem volt, nem kellett szerelmesnek lennem. Volt arra jelentkező anélkül is. Anyám azonban mindig azt hangoztatta: nincs a világon még egy olyan érzelem, ami miatt annyi bűnt követnek el és bocsátanak meg, mint a szerelem. De hogy én egy nő miatt felrúgjak bármit is… max. a húgomért. Érte bármit.

Leültünk, a kezébe nyomtam egy pohár vizet, majd mellé telepedtem.

– Elmeséled, mi történt? – noszogattam. – Mióta tart?

– Három hónapja – vágta rá.

– Három hónap? – túrtam a hajamba. – Maya! Teljesen elment az eszed! Pont Jacob? Úgy nőttünk fel, mintha testvérek lennénk! – bosszankodtam. – Azt is tudtad, hogy milyen. Mire számítottál? – feldúltan estem neki.

– Hogy mi ütött belém? Gőzöm sincs. Belehabarodtam. Tök jól elszórakoztunk egészen addig, amíg ki nem csúszott a számon, hogy szeretem. Ettől pánikba esett – sírta el magát. – Elszúrtam.

Hát igen. A bűvös szó, amitől a férfiember menekülőre fogja. A mi elménkben ennek a szónak más értelme van. A szerelem a férfiakat sérülékennyé teszi, veszélyeztetettnek érzik magukat, és emiatt sokszor gyerekesen viselkedünk, mint most Jacob. Csak azt nem értettem soha, egy nőnek miért van szüksége mindig igazolásra a szeretett férfi részéről, hogy őt igenis szereti.

– Annyira sajnálom – húztam magamhoz. A mellkasomra hajtotta a fejét, és így ültünk percekig.

– Elmegyek – törtem meg a csendet.

– Hová? – emelte rám hatalmas kék szemeit.

– Olaszországba – sóhajtottam.

– Lehet, hogy te is beverted a fejed, nem csak Jacob. Ezt nem gondolhatod komolyan – fúrta a tekintetét az enyémbe.

– Soha semmiben nem voltam még ilyen biztos – lettem egyre elszántabb.

– De hát miért? Ne tedd ezt! Nem hagyhatsz itt – esett kétségbe.

– Nagylány vagy már. Tudsz magadra vigyázni, ezt te hangoztatod mindig.

– De szükségem van rád. Nélküled olyan elveszett vagyok – szemei tele voltak könnyekkel.

– Mikor annak idején elköltöztél otthonról, alig tudtam túltenni magam rajta, de ha a világ másik felére mész, azt nem bírom ki – pityergett.

– Jaj, dehogynem! Erős csaj vagy te, Maya! – biztattam.

Csendes sírdogálásba kezdett. Gyűlöltem, ha a nők bőgni kezdtek. Felesleges hisztizésnek tartottam, de ha Maya fakadt sírva, az mindig mélyen érintett.

– Anya szíve meg fog szakadni – kapta rám a tekintetét.

– Túléli. Unom már, hogy mindig csalódást okozok. Meg kell találnom végre a helyemet, önmagamat, de az itt már nem megy.

– El foglak veszíteni.

Szembefordultam vele.

– Te engem sosem fogsz elveszíteni. Soha! – közöltem határozottan.

– Mikor akarsz indulni? – szipogott.

– Minél hamarabb. Tegnap este szétküldtem pár önéletrajzot. Orvosnak jelentkeztem az ottani kórházakba. A sorsra bíztam magam.

– Akkor hosszú távra tervezel? – ámult el.

– Nem tudom. Tudod, hogy sosem tervezek hosszú távon. Lesz, ami lesz – vontam meg a vállam.

– Irigyellek időnként. Én mindig mindenre rágörcsölök. Iszonyat fárasztó.

– Én meg téged irigyellek. Lehet, hogy amit én csinálok, az szabadabbá tesz, de nem tesz boldoggá. Szeretném megtalálni a középutat.

– Akkor adok egy jó tanácsot – fordult felém. – Köss csomót a farkadra. Az isten szerelmére, ne dugj meg minden nőt, aki veled szembe jön.

Hangosan elröhögtem magam.

– Ezt tenném? – vontam fel a szemöldököm játékosan.

– Ezt bizony! Ha ott is minden nővérkét sorra veszel, nem változik semmi. Ott sem lesz más, mint itt. A munkád hanyagolva máson jár majd az eszed. Régen annyira szeretted a munkád. Mi történt?

– Nem tudom – ráztam a fejem. Egy sóhaj szakadt fel a lelkemből.

– Igyekezz a hivatásodhoz méltón viselkedni, sikereket elérni – folytatta. – Ha a munkád szeretni fogod, és lesz egy biztos pont az életedben, akkor meglátod, magaddal is nagyobb összhangba kerülsz majd.

Végiggondolva tudtam, hogy Mayának igaza van.

– Figyelj oda, hogy ne kapcsolj „becserkésző üzemmódba”, mint a tüzelő elefánt szaganyagai után vadul meginduló, lehetetlent nem ismerő elefántbika – folytatta kíméletlenül. A hasonlattól hangos kacagásban törtem ki.

– Ez kissé primitíven hangzik, nem gondolod?

Habár nem volt tőle szokatlan ez a nyerseség, Maya sokat örökölt anyánk finomságából, miközben ott volt benne apánk vadsága is.

– Semmi különbség nincs. Egy modern férfi éppúgy szeret versengeni, mint a vadállatok.

– Csak a sértettség beszél most belőled – kuncogtam.

– Egyáltalán nem. Csak nézz magadba. Állandóan csak a szexen jár az eszed. Te akarsz lenni a bagázsból az első, aki megdönti a kiszemelt csajt. Ez egy kódolt mechanizmus. A flörtölést követő udvarlás végső célja továbbörökíteni a génállományod.

– Nem tudom, miről beszélsz. Én se flörtölni, se udvarolni nem szoktam. Összekeversz valakivel. Akar a fene szaporodni. Én az élvezetért csinálom – nevettem el magam rosszalló tekintetét látva. – De rendben. Megígérem, hogy minden tőlem telhetőt megteszek, hogy megváltozzam, de akkor én is hadd adjak neked egy tanácsot – néztem a szemébe. – Ha annyira kell neked Jacob, ne vedd őt férfiszámba. Viselkedj úgy vele, mint ő veled. Nézz rajta keresztül. Ha azt érzi, hogy nem érdekel, akkor ő fogja rágni a küszöböd, majd meglátod.

– Bárcsak igazad lenne – sóhajtozott.

– Kössünk egy alkut. Ha te megfogadod, amit én javasoltam, akkor én is, amit te tanácsoltál. Egymásnak csak nem akarhatunk rosszat – cinkos módjára kacsintottam rá.

– Ha-ha-ha. És honnan tudjam, hogy betartod-e? Nem leszek ott, hogy ellenőrizzelek.

– Onnan, hogy neked sosem hazudnék, Maya.

– Én se neked – vackolta vissza magát a mellkasomra. – Nem baj? – nézett rám őzikeszemekkel.

– Nem – öleltem át. Az igazat megvallva nekem is jólesett a közelsége. Biztonságérzetet adott, és megnyugtatott a tudat, hogy van egy olyan ember a földön, aki tényleg önmagamért szeret.

– Mikor mondod el anyáéknak? – gyűrögette a pólóm.

– Nem halogatom. Még ma. De ha lehet, még kiélvezném az utolsó nyugodt pillanatokat.

Persze anyám pont úgy reagált, mint arra számítani lehetett. Kiborult, sírt, kiabált, úgy viselkedett, mintha azt közöltem volna, hogy a kivégzőosztag elé indulok. Apámmal türelmesen vártuk, amíg lehiggad.

– Miért pont Olaszország? Bárhová mehetnél. Bárhová. Miért pont oda? – hüppögött a mellkasomba. Úgy szorított, én pedig tényleg megsajnáltam őt.

– Mert válaszokat keresek, és érzem, hogy ott megkapom őket – feleltem őszintén.

– Mit akarsz tudni? Már mindent elmondtunk neked – zihált zaklatottan.

Olaszország említésétől rátört a pánik.

– Tudod te is, hogy nem így gondolta – sietett a segítségemre az apám.

– Te ne biztasd! – mordult rá.

– Nem biztatom, de nem is állok az útjába. Ha ő úgy érzi, ott válaszokat kaphat, és ettől egyenesbe jön, akkor elfogadom, és elengedem – biccentett. Valahogy éreztem, hogy ő megért majd engem.

– Hogy kérhetsz tőlem ilyet? – fürkészte az arcom az anyám. – Tudod, milyen érzés ez nekem? Te a fiam vagy, Aiden, és most vissza akarsz térni abba a szörnyűségbe. Nemhiába költöztettek át a nagyiék is Amerikába. Nem akarták, hogy kockáztassunk. Veszélyes. Te is tudod. Veled megyek – jött a hirtelen ötlete.

– Na, azt már nem! – ráztam a fejem. – Apa, segíts már! – rémülten pislogtam felé.

– Aidennek igaza van. Szívem, nyugodj meg! – húzta magához apám anyámat.

– De szüksége van rám – győzködte.

– Csakhogy már felnőtt. Én értelek. Hidd el, én sem vagyok ettől boldog, de el kell őt engednünk – nézett vele farkasszemet az apám.

– De pont oda? Te is tudod, hogy mi történt. Mi lesz, ha van még ott valaki, aki emlékszik, aki bosszúra szomjazik – esett kétségbe. – Minden, amitől óvtalak, amiért küzdöttem, minden hiábavaló volt? – próbált rám hatást gyakorolni.

– Nem Emilio Rossiként megyek oda, hanem Aiden Crossként. Senki nem fogja tudni, ki vagyok valójában. Ígérem, hogy óvatos leszek. Nem kell aggódnod – igyekeztem megnyugtatni.

– Aiden, te nem tudod, milyen emberek azok. Ha bárki is csak megsejti… – de nem fejezte be. – Ha bajod esik, azt én sosem bocsátom meg magamnak. Belepusztulok.

– Mama, vigyázni fogok. Óvatos leszek, ígérem. Sosem fedem fel a valódi kilétem – léptem hozzá közelebb. A nyakamba vetette magát, és úgy ringatóztunk még egy ideig.

Eltántoríthatatlanul eldöntöttem: repülök Olaszországba. A családom kikísért a reptérre, és bár láttam az anyámon, mennyire igyekszik erősnek tűnni, a szemében ott volt a fájdalom és a félelem. Ám én rendíthetetlen voltam.

A gépem Milánóban landolt. Azért itt indítottam, mert a családom gyökerei innen származtak. Szerettem volna megismerni a szülővárosomat.

A legmodernebb város az országban: ha Róma a „régi”, Milánó mindenképpen az „új”. Valódi nyüzsgő világváros, elegáns, fényes üzletekkel, forgataggal. Milánó sok szempontból mintha nem is Olaszország része lett volna, más volt az atmoszférája: sietős, elfoglalt, üzletorientált metropolisz.

Az egyik kávéház tulajdonosa azt tanácsolta: „Ha Olaszországot szeretné megismerni, akkor ne Milánóval kezdje. Rómába menjen.” Ezt a várost nem tartják olyan szépnek, mint más ismert olasz városokat, turistaként sokak szerint inkább a „milánói életstílust” lehet élvezni: az operát, a vásárolgatást, a focit és az éjszakai életet. Milánó komoly vonzereje, hogy innen számos olasz város és tó vagy akár a svájci Alpok is könnyen és gyorsan elérhető, de én valóban nem erre vágytam.

Elmentem a régi házunkhoz, a környékre, ahol éltünk, de semmi sem derengett. Rémítő volt a gondolat, hogy semmit sem tudok a múltamról, a származásomról. Habár semmi sem volt ismerős, a világ, ami fogadott, tetszett. Szerettem órák hosszat nézelődni. Elcsábított ez a világ, ami a mentalitása miatt még csak nem is hasonlított Amerikára.

Még csak néhány napja voltam a városban, amikor válaszoltak az egyik római kórházból a jelentkezésemre. Állásinterjúra hívtak. Hát ez gyorsabban ment, mint gondoltam. Ám mielőtt elindultam volna Rómába, még volt egy fontos feladatom. Megkerestem az anyám sírját. Egy elhanyagolt, hideg, szürke sírkő fogadott Amanda Conti márványba faragott arcképével. Elszorult a mellkasom.

– Itt vagyok, mama. Visszajöttem – simogattam a képet.

Annyira szerettem volna emlékezni rá. Erőltettem az agyam, de nem ugrott be semmi. Ettől lelkiismert-furdalásom támadt. Már tudtam, hogy az életét áldozta, hogy megmentsen, én mégsem emlékszem még az arcára sem. Ezzel a bűntudattal élni még szörnyűbb volt.

Megbíztam a temető gondnokát, hogy legyen gondja a sírra. Szerettem volna tenni én is valamit érte. Másnap viszont nekiindultam, hogy felépítsem az új életem Rómában.