Copyright © R. Kelényi Angelika

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5692-35-2

1.

Azt mondják, ha az ember folyton a holnapot várja, nem tesz mást, mint sietteti a halála érkezését. Márpedig én 1610 februárjának elején egy álló napig a holnapért imádkoztam, folyton a látóhatárt fürkésztem, s remegve kívántam, hogy szárazföldet érinthessen a lábam. Megfogadtam, hogy amint végre a talpam alatt ismét homokot, füvet, követ, sarat érzek, leborulok, és bármilyen poros, mocskos, tiszta szívemből megcsókolom. Az sem érdekel, ha ezért kinevetnek, vagy megvetően tekintenek rám. Olyannyira elegem volt a víznek még a látványából is. Pedig mindössze másfél napos tengeri útról beszélek. Ez idő alatt azonban irtózatos émelygés, szédülés gyötört, és úgy éreztem, egyetlen pillanat sincs, melyet akárcsak elviselhetőnek is tarthatnék. Kínomat semmi sem enyhítette, a matrózok csúfondáros pillantása, és Lorenzo Mariani, kísérőm és védelmezőm fölényes vigyora pedig csak tetézte rémes állapotomat.

Ahhoz képest, hogy Marianit megmentőmnek nevezhetem, és hálával tartozom neki, folyton meg kell állapítanom, milyen pocsék a modora. Ő maga eszelte ki közös utazásunk tervét, szavaiból, viselkedéséből mégis úgy vettem ki, mintha megbánta volna felelőtlen ajánlatát.

Csipkelődését, gunyoros megjegyzéseit jól ismertem korábbról, már első találkozásunk alkalmával is végtelenül önelégültnek találtam, ugyanakkor az elmúlt időben bizonyítékát adta hősies, lelkiismeretes természetének is. Valójában az életemet köszönhettem neki, így elviseltem pimaszságát, és bevallom, azért én sem maradtam adósa. A hajón azonban jobban bántottak cinikus megjegyzései, mint a csejtei várban, hisz különösen mostohának éreztem a sorsomat, és nemcsak az émelygéseim, de bizonytalan jövőm miatt is. Gyanítottam, hogy tengeribetegség kínoz, olvastam róla korábban. Tudtam, csupán akkor fog megszűnni, ha a folytonosan billegő, lebegő fedélzet helyett a szilárd talajra léphetek. Azzal is tisztában voltam, mivel tehetném könnyebbé végtelen hosszúságúnak tűnő utazásomat. Sajnos azonban a kereskedőhajón, mely Velence felé haladt velünk, egyetlen csepp méz sem akadt, nem beszélve a gyömbérről, melynek létezéséről még csak nem is hallottak soha. Végső soron a borsmenta is megtette volna, de hát miért épp borsmentát tartottak volna a fedélközben? Egyébiránt azt sem tudtam, mit szállítunk. Nem tűnt bizalomgerjesztőnek a kapitány, az elsőtisztet pedig inkább néztem haramiának, semmint tengerésznek, de nemigen választhattunk, amikor Triesztben Itália felé induló hajót kerestünk. Örültünk, hogy valaki egész Velencéig elvisz bennünket. Volt annál nagyobb gondunk is, mint hogy nem túlzottan megnyerő alakok az útitársaink. Szerencsére legalább a helyiség, melyben elhelyeztek, meglepően kényelmes berendezést kapott, azonban nem tudtam annyira értékelni, amennyire megérdemelte volna. (Nyilvánvalóan a kapitány hálófülkéjét foglaltam el, melyért Mariani busásan fizethetett.) Az elmémből minden ép gondolatot eltávolított a gyötrő hányinger, és képtelen voltam a jövőmön rágódni. Habár, sok töprengenivalóm nemigen akadt, hisz egy majdnem idegen férfi teljesen idegen hazájába, számomra ismeretlen édesanyjának házába igyekeztem. Vagyontalanul, abban az egy szál, mára már meglehetősen viseltes ruhámban, melyben a csejtei vár melletti, sötét titkokat rejtő erdőből elmenekültem. Még most is, mint minden éjjel, rémálomból riadok, holott a szabadulásom óta több mint két hónap telt el. Még most is úgy ébredek, hogy az iszonyatos emlékű erdei kalyibában látom magam. Ott, ahol Mariani bátyja, Garami Sándor, jobban mondva Alessandro Mariani fogva tartotta, majd megölte a nővéremet, s ahol engem is rabláncra vert, majd kísérletet tett, hogy megbecstelenítsen. Csak a Jóistennek és Lorenzónak köszönhetem, hogy nem történt visszafordíthatatlan gyalázat, és ártatlanságom, testem ártatlansága nem szenvedett csorbát. A lelkem azonban összetört, akár egy kiszáradt faág, melyre durva csizmatalp taposott. A leginkább mégis az bántott, hogy az igazi bűnösök nem lakoltak meg, hiszen hiába vesztette életét Garami kapitány, az, aki megbízta a gyilkosságokkal, az, aki Báthory grófnő vagyonára pályázott, él és virul, s nyilván el is éri a célját. Elkeserítő, hogy bárhány bizonyítékom volna is, a hatalmasok játszmáiba nekem soha nem lenne beleszólásom. Porszem vagyok csak, melyet elsodor a legapróbb szellő is.

El is sodort, hisz menekülnöm kell, jóllehet semmi bűnöm nincs. Akinek azonban mérhetetlen a bűne, az nyugodtan sütögeti tovább a pecsenyéjét, s ha a kezei közé kerülnék, lelkiismeret-furdalás nélkül felakasztatna valamiféle mondvacsinált indokkal. Megtehetné. Egy polgárlány élete semmit sem számít, annyit sem, mint a kedvenc kutyájáé. Az pedig, hogy anyám nemesi származású volt, mit sem ér, ha csak arra gondolok, milyen körmönfont cselszövéssel támadja a grófnőt is. Pedig neki még neve is, hatalma is van…

Amint megláttam a távolban Velence városának tornyait, hatalmasat dobbant a szívem. Nem örömömben, noha az émelygéstől már szabadultam volna, hanem félelemmel vegyes izgatottsággal, hisz nem tudtam, mi vár rám. Egyre idegesebben néztem a közeledő szigeteket, melyekről annyit tudtam, hogy utak helyett csatornák szabdalják, és az emberek nem járnak lovas kocsin, kizárólag csónakon közlekednek. Bizonytalanságomat erősen táplálta a gondolat, hogy amennyiben szöknöm kell, nem tudok csak úgy elszaladni a világba: csónakost kell kerítenem, ha el akarok tűnni innen.

Megráztam a fejemet. Miért is kellene szöknöm? Nem ellenség, hanem jóakarók felé közeledem, és Mariani édesanyja elől miért is kéne menekülnöm? Úgy beleivódott a lelkembe a veszély, hogy oda is baljós jeleket képzeltem, ahol, józan ésszel átgondolva, nem volt, nem lehetett. Lorenzo azt mondta, kedves asszony az édesanyja, nem kell tartanom tőle, szívélyesen fogad majd. Én azonban azon gondolkodtam, ha megtudja a másik fia halálhírét, hát még ha az is kiderül, hogy én magam öltem meg, vajon szívélyes lesz-e hozzám? Én bizonyára semmiképpen nem akarnék vendégül látni valakit, aki elvette a gyermekem életét, még akkor sem, ha az a fiú egy megátalkodott gonosztevő volt. Persze Mariani úgy gondolta, Maria asszonynak sokkal jobb lesz, ha azt hiszi, semmi közünk Alessandro halálához. Senki nem látta, senki nem volt ott, amikor a hátába döftem a tőrt, nincs tanú rá, hogy ki ölte meg. Így azt mondhatunk, amit akarunk. Lorenzo szerint a legáldásosabb, ha azt valljuk – már ha szükségessé válik –, Alessandro összetűzésbe keveredett egy apával a lánya miatt, és az apa több társával összefogva kivégezte. Ez a mese hihetőnek tűnt, különösen, hogy Garami kapitány legfőbb bűne az erőszaktevés volt. Ugyanakkor nem lehettünk nyugodtak, hiszen Thurzó nádor, aki az eseményeket mozgatta, levelezésben állt Maria asszonnyal: akár be is feketíthetett előtte bennünket. Mindenesetre ez hamar kiderül. A nádor futára bizonyára előttünk jár – már ha elég fontosnak tartja az ügyet ahhoz, hogy megemlítse kedves rokonának. Én azon a véleményen voltam, hogy valljunk be mindent, akkor is, ha Maria asszony kidob. Nem akarok hazugságban élni, és eszemben sincs egy kedves hölgyet becsapni, főleg a fia halálával kapcsolatban. Egészen biztos voltam benne, hogy megértené az indokainkat. Lorenzo azonban csak a fejét rázta, és azt mondta, ha mégis muszáj bevallanunk a titkunkat, akkor mindenképpen úgy kell előadnunk, hogy ő maga ölte meg a fivérét, mert neki valamikor igen, nekem azonban soha nem bocsátaná meg az édesanyja.

Nagyrészt ezen vitáztunk a Hédervártól Triesztig tartó úton, ami igen hosszú ideig tartott, és rettenetesen fárasztó volt. Mariani a velencei nyelvvel nyúzott, mindenáron a fejembe akarta verni a szavakat, mondatokat, hogy elboldoguljak. Ezzel nem is igen volt gondom, szívesen tanultam, és könnyen is ment úgy, hogy latinul már kiválóan beszéltem. Az agyamat a folyamatos nyelvtanulás, a testemet pedig a lovaglás gyötörte meg, habár már egészen belejöttem, és sokkal jobban bírtam, mint eleinte.

Utazásunk legkellemetlenebb részét Triesztben töltöttük, ahol hetekig várnunk kellett, hogy megfelelő hajót találjunk. Mariani szinte egész napra eltűnt, a kikötőt járta, s míg nem tartózkodott a fogadóban, ahol megszálltunk, feladatomul tűzte ki a nyelvtanulást. Sőt, a fogadósnét – aki szintén Velencéből származott – felfogadta, hogy velencei nyelven beszéljen velem. A fejem folyamatosan tele volt szavakkal, mondatokkal, nyelvfordulatokkal. Megtudtam így azt is, hogy a velenceieknek valóban külön nyelvük van, és ez sokban különbözik az olasztól. Mégsem a megerőltetéstől, hanem a szűnni nem akaró szorongástól éreztem szörnyen magam, mely akkor tudatosult bennem, amikor Mariani kijelentette, hogy az édesanyjánál kíván elhelyezni. Nyomban felmerült bennem a kérdés, hogy ezt mégis hogy gondolja, hisz megöltem a fiát, de Lorenzo erősen ragaszkodott ahhoz, hogy odavigyen. Akkor kezdődtek a viták, és hiába próbáltam meggyőzni, hogy mindenképpen rossz döntés engem Maria Mariani elé citálni, hajthatatlan maradt. Szerinte egyedül ott vagyok biztonságban, mivel neki rengeteg dolga van Velencében, és ezért nem tud rám figyelni állandóan, odavisz, punktum.

– Kegyelmednek elment az esze, ha azt hiszi, hogy a sarkamban kell járnia – duzzogtam, mert rettenetesen idegesített, hogy folyton a biztonságomat emlegeti. Már-már úgy éreztem, máson se jár az esze, csak hogy engem betegyen egy helyre, ahol senki sem férhet hozzám. – Nem vagyok én valami brosstű, amit el kell zárni, nehogy ellopják!

Végignézett rajtam, elhúzta a száját, és elfordult.

– Amióta csak ismerem, mindig bajba keveredik, aztán mehetek megmenteni. Velencében nem akarom, hogy galibát csináljon – morogta.

– Én? Galibát? Miről beszél kegyelmed?

– Arról, hogy a baj kegyeddel jár.

– Akkor minek cipel magával? – Nagyon mérges voltam rá. Amikor a nagyszüleim nem fogadtak be, kijelentettem, hogy kolostorba vonulok, mire épp ő erősködött, hogy menjek vele a hazájába.

– Megszoktam, hogy takarítsak kegyed után. Ha nem lenne, már unatkoznék – nézett rám, és elvigyorodott.

Éreztem, hogy ugrat. Sajnos azonban tudom, hogy minden ugratásnak van alapja, és ő valamiért azt gondolja rólam, hogy ahová lépek, ott gond terem. Pedig isten látja lelkem, nem célom, hogy bajba keveredjek. Ha rajtam múlna, ücsörögnék egy kellemes kis házban, és semmi mással nem foglalkoznék, mint azzal, hogy gyógyító füveket termesszek, és akinek csak lehet, segítsek velük. Persze leányként elég kockázatos volna gyógyítani, hisz egyetlen rosszakaró elég ahhoz, hogy boszorkánynak bélyegezzenek. Reménykedtem, hogy Velencében ez másképpen van. Ott talán nem olyan elvakultak, mint Pozsonyban, és nem gondolnak nyomban rosszra, ha valaki többet tud a gyógynövényekről, mint a szakácsnőjük.

A gondolat végén megvontam a vállamat, és újra a tornyokat figyeltem. Összehúztam magamon a kendőmet, és kifújtam a levegőt. A hideg februárban füstként szállt tova a leheletem, s az újabb légvétel jeges tüskékkel karistolta meg a torkomat. A tenger és Itália közelsége miatt azt gondoltam, sokkal melegebb lesz az idő, hisz olvasmányaimban az olasz föld mindig napfényes, burjánzón virágzó, illatos vidékként szerepelt, s bennem fel sem merült, hogy a tél bizony itt is tél, a tengeren is tél, ráadásul ebben az évben otthon is jóval hidegebb volt, mint eddigi életem során bármikor.

Valójában fogalmam sem volt arról, milyen emberek élnek Velencében, és nem akartam Marianiból kiindulni. Mert akkor arra kellett volna következtetnem, hogy a csatornák partján csupa szemtelen, cinikus fráter lakik. Akik, szerencsére, katolikusok, legalábbis a többségük. Csejtén rettenetesen hiányzott, hogy közel s távol egy katolikus templomot sem találtam. Hiányzott a mise, a gyónás, a megtisztulás, hiányoztak egy pap biztonságot nyújtó, megnyugtató szavai. Habár egyáltalán nem biztos, hogy elmeséltem volna neki a történteket. Különösen azt, hogy noha önmagamat és Marianit védtem, ám mégiscsak megöltem egy embert.

Nagyot sóhajtottam, és felhagytam a látóhatár fürkészésével. Megfordultam, és beleütköztem kísérőmbe, aki valamilyen oknál fogva hangtalanul a hátam mögé settenkedett. A szívbajt hozza rám ez az ember – morgolódtam magamban, de azért megállapítottam, hogy a tenger kékje közel sincs annyira mély és ragyogó, mint az ő szemei.

– Egy órán belül kikötünk.

Bólintottam, és bosszúsan néztem rá.

– De előbb, látom, meg akar ölni kegyelmed. Majd’ vízbe vetettem magam ijedtemben.

– Annyira elmerengett, hogy azt sem vette volna észre, ha ágyúzzák a hajót – húzta el a száját.

– Úgy jár, akár a macska. Hirtelen felbukkan, és halálra rémít!

– Inkább azt mondja meg, min gondolkodott el annyira, hogy nem vett észre? Jó ideje figyelem, és egy cseppet sem érkeztem halkan, csak kegyed nem hallotta a gondolataitól a lépteimet.

Összevontam a szemöldökömet, és kutatva néztem rá. Nem vettem észre gúnyt a hangjában, inkább aggodalmasnak tűnt. Nyilván arra gondolt, hogy a múltbeli eseményeken töprengtem.

– Kegyelmednek könnyű az érkezés, hisz hazatér, nekem azonban minden idegen lesz, még az ételek is. – Aztán végignéztem magamon. – És nézze csak! Hát hogyan járulhatnék én kegyelmed édesanyja elé ebben a koszos-foltos ruhában? Azt fogja gondolni, hogy valami koldusasszonyt szedett össze idefelé jövet.

Megcsóválta a fejét.

– Nem úgy ismerem, mint akit összezavar az öltözéke. Láttam én már gatyába kötve is kegyed szoknyáját…

Elmosolyodott, de mosolyában keserűséget éreztem. Tudtam, hogy a szörnyű múlt minden egyes apró eseménye, még a nevetséges kis epizódok is fájdalmat okoznak. Nemcsak nekem, neki is.

– Hagyjuk ezt, nem akarok gondolni rá. – Lehunytam a szemem. – Én most a jövőmre figyelek, mert ha a múlton töröm a fejem, az életem fabatkát sem ér.

Ezt mondtam ugyan, de a pilláim alatt egy könnycsepp kifurakodott, és végigszaladt az arcomon. Dorottya emlékét hiába próbáltam eltemetni. A mondás, hogy az idő minden sebet begyógyít, úgy hittem, csupán önmagunk becsapása. Ámítás, hogy továbbhaladhassunk az úton, melyet a Jóisten kijelölt a számunkra. Úgy éreztem, soha, de soha nem leszek képes a szívembe éles késként hasító fájdalom nélkül gondolni a nővéremre.

Felnéztem, és összekapcsolódott a tekintetünk. Mariani sötétkék szeme sem ragyogott már, komolyan pillantott rám. Néhány másodpercig úgy éreztem, hogy csupán ketten vagyunk a hajón, eltűnt a legénység, s mi újra szövetségesek voltunk. Nemcsak egy nő és egy férfi, hanem társak, akik kizárólag egymásra számíthatnak. Társak és bűnösök, tele veszteséggel, önváddal.

– Sajnálom – hajtotta le a fejét.

Ebbe az egyetlen szóba sűrítette minden szánalmát irántam és önmaga iránt. Hisz akaratunkon kívül váltunk egy irdatlan összeesküvés részévé és elszenvedőivé. Nem tettünk semmit, amivel kiérdemeltük volna, hogy látnunk kelljen testvéreink halálát. Valóban csupán porszemek vagyunk, melyeket arra sodor a szél, amerre akar, és hiába próbálunk szembeszállni vele, erősebb nálunk. Csak a menekülés maradt és a folytonos rémálmok, melyektől, azt gondoltam, talán sosem szabadulok.

Azt nem tudtam, vajon Mariani mennyire szenved. Szenved-e annyira, amennyire én Dorottya halála miatt. Ó, milyen értelmetlen halál! Dorka senkinek nem ártott, csupán a szerelmet kereste, és azt hitte, Garamit küldte számára az Isten. Mekkorát tévedett az én naiv, bolondos nővérem! Garami megérdemelte a halált, bár attól eltekintettem volna, hogy épp én öljem meg. Vér tapad a kezemhez, és nem tudom, hogy Lorenzo ezt a lelke mélyén felrója-e nekem. Nem mondta egy szóval sem, de Garami mégiscsak a bátyja volt, és a vér szava sokszor erősebb az értelemnél. Bent, a lelke mélyén, talán már nem gondol annyira tisztának és ártatlannak, mint korábban. Nem tudom, hogy a helyében képes lennék-e segíteni azt az embert, aki kést döfött a testvérem hátába. Még akkor is, ha ennél sokkal kegyetlenebb véget érdemelt volna. Valószínűleg soha többé nem akarnám látni, elfordulnék tőle. Jóllehet az eszemmel megérteném a tettét, a szívem azonban bizonyára nem bocsátana meg neki.

– Szedje össze a holmiját, hölgyem – mosolyodott el fáradtan. – És ne aggódjon, szerzünk egy ruhát, mielőtt anyám elé viszem.

– Milyen holmimat? Kegyelmed is tudja, hogy annyim maradt, ami rajtam van, még a füveskönyvem is a várban hagytam – motyogtam magam elé elkeseredetten. Minden cicománál jobban sajnáltam, hogy Kyr Pál nagyszerű könyve ebek harmincadjára jutott. Aztán szöget ütött a fejemben Mariani kijelentése. – És honnan szerez nekem ruhát kegyelmed?

– Azt bízza csak rám – vigyorgott elégedetten.

Felhúztam a szemöldökömet.

– Leszedi tán valami nőről? – Magam is meghökkentem a merészségemen, és elvörösödtem.

– Micsoda pajzán gondolat! – nevetett fel, aztán mélyen a szemembe nézett. – Nem, hölgyem. Nem kell leszednem. Örömmel megszabadul tőle, ha én kérem rá.

Ha lehet, még jobban elpirultam. Nyomban eszembe jutott az a kellemetlen emlék, amikor Csejtén az ivóban megpillantottam, hogy egy vérbő szajhával ölelkezik. Jobban mondva inkább a nő ölelte, mert Marianin nem láttam túlzott lelkesedést. Inkább csak elfogadást, ahogy az ember olyasvalaki rajongását tűri, aki nem taszítja, habár különösképp nem is érdekli. A szajha odaadása bizonyára nem volt teljes mértékben önzetlen, számomra mégis úgy tűnt, ha a férfi egy fityinget sem fizetne neki a szolgálataiért, ő akkor is odaadná magát, csupán az élvezetért…

– Nem is akarom tudni, honnan és hogyan szerzi kegyelmed – húztam el a számat bosszúsan.

Mariani még mindig vigyorgott, látszott, hogy remekül mulat a zavaromon.

– Pedig velem jön, hölgyem. Nem tudom hová tenni, míg… khm… intézkedem – dörmögte, és rám kacsintott.

Zavaromat düh váltotta fel ilyen mérhetetlen pimaszság hallatán.

– Ha azt képzeli, hogy míg egy nővel… ööö… üzletel, addig én az előszobában várakozom türelmesen, akkor kegyelmed megbolondult! – csattantam fel, és mérgemben még a kezemet is csípőre tettem, annyira felbosszantott.

– Nem tehet mást, hölgyem – mondta nyugodt, magabiztos hangon. Láttam a szemében a huncut csillogást, ami még inkább felpaprikázott.

– Már hogyne tehetnék? Majd másutt várakozom!

– Mint például? – vonta fel a szemöldökét.

– Mint például… – kezdtem, de sajnos nem tudtam mit válaszolni, hiszen nem ismertem Velencét.

– Na, ugye – bólintott elégedetten. – Velem kell tartania erre a kis kalandra is. Úgy tűnik, mindenhová velem kell tartania, míg ki nem ismeri magát a városban. Na, és amíg anyámra nem bízom.

– Látom, szabadulna tőlem – duzzogtam, noha semmi hasonlót nem mondott.

– Nos, időnként… – kezdte. – De mint már korábban említettem, unatkoznék kegyed nélkül. Igazán mulatságos beszélgetéseket folytatunk.

Tekintetemet az ég felé emelve megcsóváltam a fejemet.

– Kegyelmednek mulatságos csupán. Én inkább roppant bosszantónak és idegőrlőnek nevezném a társalgásunkat.

Elfordultam, és újra Velence tornyait fürkésztem. Furcsálltam, hogy az émelygésem csillapodott. Akár arra is gondolhattam volna, hogy Mariani van rám jó hatással, végül azonban úgy döntöttem, hogy bizonyára mérgemben elfelejtettem figyelni a hajó mozgására, ezért érzem jobban magam. A város egyre közeledett, már ki tudtam venni a csipkésre faragott oromzatú kőházakat és a kikötőt az evezős gályákkal, a vitorlásokkal és a kisebb halászhajókkal. Az apró fekete foltokat, melyek a vizet szabdalták, csónakoknak gondoltam.

– Hamarosan befutunk – hallottam a hátam mögül.

Meglepett, hogy Mariani hangjában burkolt izgatottságot véltem felfedezni. Eddig semmi nem hozta lázba, legalábbis előttem nem mutatta. Inkább olyan embernek látszott, aki mindenen könnyedén túlteszi magát, semmi sem érdekli igazán, semmi nem lepi meg, és semmitől nem veszíti el a fejét. Most azonban azt éreztem, hogy várja a találkozást. De vajon kivel? Vagy mivel? A városa hiányzott neki, az édesanyja, az édesapja vagy az a valaki, aki miatt a házasságról meglehetősen cinikus véleményt alkotott? Talán Sophia, a lány, aki Garami galádsága miatt kolostorba kényszerült?

– Vajon szeret-e majd engem ez a város? – sóhajtottam fel ahelyett, hogy megkérdeztem volna tőle, mitől vált izgatottá.

– Efelől nincs kétségem. A kérdés inkább az, kegyed szereti-e majd? – morogta a hajamba.

Éreztem a leheletét a nyakamon, és megborzongtam, amint forrósága hideg, didergő bőrömhöz ért. Nagyon közel állt hozzám, egészen közel, annyira, hogy szinte hozzáért a teste a hátamhoz. Szinte. Elválasztott bennünket néhány centi, és még valami más. Akkor úgy hittem, az, ami összetart, el is választ minket. Úgy hittem, a fájdalom, amit mindketten átéltünk, mély szakadékként feszül köztünk, és talán jobb volna, ha elválnának az útjaink, hogy megemészthessük, elfeledhessük azokat az iszonyatos napokat. Tudtam, amíg együtt vagyunk, minden percben emlékeztetjük egymást a borzalmakra. Úgy hittem, Mariani pontosan azt gondolja, amit én. Úgy hittem, belelátok. Legalábbis e téren.

2.

Alkonyodott, amikor a hajó befutott a kikötőbe, de én megkönnyebbülés helyett úgy éreztem, hogy gyűlik bennem a feszültség. Ideges és elveszett voltam, ahogy körülnéztem a forgatagban. Férfiak és nők egyaránt sétáltak a parton, mintha fényes nappal volna. Zajosan, nevetgélve, kiabálva jöttek-mentek, néhányan szemérmetlenül egymásba karoltak. Döbbenten láttam, hogy egyesek arcát álarc takarja, mások köpenyük csuklyáját húzták a fejükre. A mólónál a fekete foltok, melyeket a távolból csónakoknak gondoltam, alakot nyertek. Valóban csónakok voltak, de nagyon furcsa, keskeny, karcsú alkalmatosságok, melyeknek magasra nyúlt az orruk, és végükről lámpás lógott. Mind fényes fekete festést kapott, egyetlen színeset sem láttam. A különbséget a rajtuk elhelyezkedő kis felépítmények, függönyös házikók jelentették. Egyiken kisebb, másikon nagyobb, ékesebb kis sátrat figyeltem meg. Arra gondoltam, olyanok ezek, akár a hintók, csak éppen nem kerekeik vannak, hanem a vízen úsznak.

– Azok ott gondolák – találta ki a gondolataimat Mariani. Rápillantottam, ő pedig a fejével a csónakok felé bökött. – Ezek járnak Velence csatornáin, és elviszik az embereket oda, ahová menni akarnak, vagy ahová gyalogszerrel nem jutnak el.

– Csodálatos kis házikókat építettek rájuk – motyogtam, inkább csak magamnak. – Bizonyára az eső és a szél ellen…

– Nos, igen – köhintett, és ismét nevetést éreztem a hangján.

– Már megint mit mondtam? – biggyesztettem le a számat.

– Az az igazság, hogy nem csupán az időjárás elleni védelemre szolgálnak a sátrak, hanem arra is, hogy elrejtsék a kíváncsi szemek elől azt, amit néhányan nem akarnak megmutatni.

– Elrejtsék? Mit? Csak nem arra gondol kegyelmed, hogy…

– De bizony! – bólogatott ragyogó szemmel. – A szerelmesek is szívesen bújnak a gondolák függönyei mögé.

Nem akartam elhinni, hogy már megint egy ilyen kényes témát feszegettem.

– Az ülések kényelmesek, párnázottak, kiválóan alkalmasak arra, hogy két ember nyugodtan… – folytatta zavartalanul, de én közbevágtam:

– Nem érdekel! Nem akarom hallani a piszkos tudományát és a szerelmi ügyeit. Kegyelmed összekever engem egy pappal. Szerintem ideje volna elmennie gyónni, mert már órák óta csak a bűnös gondolatait sorolja nekem. Valahogy mindig ilyen területre kanyarodik, akármit kérdezek, vagy mondok is. Tán Velence ennyire elvetemült hely? Csupa szajha meg léhűtő lakja? – A hangom élesen vágott, mint a penge. Magam sem hittem, hogy ilyen indulatokat vált ki belőlem a gondolat, hogy Mariani ennyire tapasztalt szerelmi téren, s ezt nem átallja velem megosztani.

– Hölgyem, kegyed gondol folyton a bujaságra, hisz azt sem tudja, mit akartam mondani. Mindenki a saját gondolatai szűrőjén át értelmezi mások szavait.

És nevetett. Már megint nevetett, én pedig szívem szerint elsüllyedtem volna a tenger fenekére szégyenemben és zavaromban, hiszen valóban nem tudtam, mit akart elmesélni a gondolák felépítményéről, én azonban nyomban rosszat feltételeztem. Bármit mondott, mindig azt gyanítottam, hogy mondanivalójából valamiféle szemérmetlenség, pajzánság kerekedik majd ki. Pedig valójában soha nem volt annyira udvariatlan, hogy nyíltan beszéljen olyasmiről, amit egy fiatal leány nem hallgathat pirulás nélkül. Az is eszembe jutott, hogy az a rengeteg esemény, melyet közösen átéltünk, akár fel is jogosítaná arra, hogy őszinte legyen velem. A lelkem sem oly ártatlan már, mint amelyet nagyon védeni kellene a szavaktól. Sajnos többet láttam, többet tapasztaltam, mint kellett volna. Sokkal többet. Beláttam, hogy igaza van. Anélkül ítéltem meg, hogy meghallgattam volna. Mentségemre szóljon, hogy folyton csúfondáros, huncut fény csillog a szemében, így nem csoda, ha félek a válaszaitól.

– Na, mondja akkor kegyelmed, mire szolgálnak azok a függönyök! – vetettem oda foghegyről. Tudtam, hogy most következik a megszégyenítésem. Biztos voltam benne, hogy egy teljesen egyszerű, minden merészséget nélkülöző feleletet kapok.

Elégedetten elmosolyodott, felvonta egyik szemöldökét, úgy nézett rám. Győzedelmes arckifejezése láttán majdnem hátat fordítottam neki azzal, hogy meg sem hallgatom, de aztán felülkerekedett bennem a kíváncsiság.

– A szerelmesek és a kémek bújnak meg a függönyök mögött – mondta halkan.

– Kémek? – meresztettem rá a szememet.

– Azok – bólintott. – Velencében több a kém, mint az összes szajha és léhűtő együttvéve. Ezért feketék a gondolák is. Így nem lehet tudni, melyikben ki ül, nincs jelölve rang, vagyon. Senki nem sejti, melyik kit szállít. A függönyök mögül pedig kiválóan lehet figyelni. – Már szinte suttogott.

– És kit figyelnek? – Levegőt is alig vettem, úgy felcsigázott a rejtélyes kémek ügye.

– Mindenkit – tárta szét a karját, mintha magához akarná ölelni a várost.

Nem szóltam, újra a kikötő felé fordultam. Emésztettem a hallottakat, aztán gúnyosan elmosolyodtam, és a szemébe néztem.

– Kegyelmed már megint tréfát űz a tudatlanságomból.

– Nem tréfálok – rázta a fejét.

– Na, hiszen… – húztam el a számat. – Mindig tréfál. Az a legjobb szórakozása, hogy engem próbál bolonddá tenni.

Nem válaszolt, csak tehetetlenül megvonta a vállát. A hajó legénysége sürgött-forgott, már a kikötéshez készülődtek. A vitorlákat bevonták, s a kormányos pontosan a kőből épült móló mellé irányította a hajót. A legénység méretes kötélcsomókat hajított le a jármű oldalán, nyilván azért, hogy a fatest ne ütközzön durván a kőnek, aztán felsorakoztak az orrban a csörlőnél, és leeresztették a horgonyt. Karnyi vastag köteleket dobtak a partra, majd néhány matróz kiugrott, és rátekerte a hatalmas, fekete vascölöpre. Leengedték a hidat, Mariani pedig intett, hogy kövessem a partra. Végigsimítottam viseltes ruhámat, összébb húztam magamon a meleg kendőmet, és a széles pallóra léptem, mely a szárazföldre vezetett. Úgy éreztem, minden egyes apró, billegő lépéssel közelebb kerülök ehhez a rejtélyes és ijesztően szabad városhoz, ahol a nők könnyedén sétálgatnak az utcán a férfiakkal, és senki nem rója fel nekik e szégyentelenséget. Talán feslett szajhák, talán úrinők – ki tudhatja, kit rejtenek az álarcok. Amennyire zavarba hozott, annyira csábított is az új világ, izgatottsággal töltött el az ismeretlenségbe burkolózó emberek tömege.

– Mi végre hord itt álarcot mindenki? – csodálkoztam rá egy újabb maszkos hölgyre, aki sötét köpenyt viselt.

– Nem mindenki viseli, és többnyire csak alkonyat után. Leginkább nemes asszonyok, patríciusok, akik nem akarják, hogy a köznép felismerje őket. – Mariani hátrasimította a haját. Először láttam rajta a fáradtság jeleit, pedig őt is meggyötörhette a hosszú utazás. – Így járnak esténként mulatságba. Ha eltakarják az arcukat, azt tesznek, amit csak akarnak. Akár illetlenséget is. Senki nem tudhatja, kit rejt az álca.

– Kegyelmednek is van álarca? – kérdeztem, de nem rá néztem, hanem egy újabb nőszemélyt bámultam, aki viszont nem bújt sem maszk, sem kámzsa alá, hanem kihívóan illegette magát, hatalmas mosollyal festett arcán. Öltözéke egy csepp kétséget sem hagyott afelől, mi a foglalkozása. A hideg ellenére kivágott nyakrészű ruhát viselt, melyből majdnem kibuggyantak keblei.

Mariani megfogta a kezemet, és lesegített a pallóról, de aztán nem engedett el. Közelebb húzott magához, és a fülembe súgta.

– Mit gondol?

Meglepetten éreztem, hogy forróság fut át rajtam az érintésétől. Nem először történt, de menekülésünk óta egyszer sem. Már-már azt gondoltam, hogy a történtek kiirtották belőlem az iránta táplált bimbózó érzelmeket, már-már azt hittem, elsöpörte szerelmem csíráját a vérzivatar, a fájdalom és a gyalázat. Nem bántam, hisz úgy véltem, számomra mindenképp üdvösebb, ha nem vágyódom olyasvalaki után, aki hátrányomnak tekinti tapasztalatlanságomat. Nem bántam, mert arra gondoltam, jobb lenne, ha tiszta aggyal, zavaros, bonyolult érzések nélkül nézhetnék szembe az új életemmel. Jobb lett volna, ha a szívem közömbös a férfi iránt, hogy figyelmemet és elmémet ne befolyásolja a sóvárgás, melyet az érintése kiváltott belőlem. Én azonban egy fülembe súgott szavától is lúdbőrös lettem, és ismét nem a hideg okozta borzongásomat. Az a tény, hogy ő mindezt nagyon jól látja rajtam, csak fokozta zavaromat, és bosszankodtam, hogy ilyen könnyedén átlát rajtam. Hisz vigyorgott. Tudta, hogy bár ellenállok saját vágyamnak, ha ő megtenné az első lépést felém, én képtelen lennék visszautasítani. Ő azonban soha nem lépett át egy határt. Incselkedett velem, és csúfot űzött belőlem, minden pillanatban játszott, mint macska az egérrel, és élvezte, hogy pirulásra késztet. S én egy ilyen emberre bíztam magam! Habár… nemigen volt más választásom. Mit tehettem volna? Kolostorba vonulok, vagy a bitófán végzem. Ezen kívül csak az maradt számomra, amit ő kínált: a napfényes Itália, mely pillanatnyilag pont olyan hideg és vigasztalan téli képét mutatta, mint Magyarország bármely városa, és a bizonytalanság, amit az idegen világ és az idegen emberek jelentettek. Ezt választottam, és tudtam, ebben a kétséges helyzetben kell megtennem első lépéseimet. Tétovázás és félelem nélkül. Nem engedhettem meg magamnak a félelmet, hisz kire számíthatok magamon kívül? Csupán Marianira, de rá is meddig? Ki tudja, hogyan bánik majd velem a saját földjén? Tisztában voltam vele, hogy kiszolgáltatott vagyok, kénye-kedve szerint tehet velem bármit, rajta kívül senkiben sem bízhatok. De benne bízhatok-e? Nem hagyhatom, hogy a szívem irányítson, a józan eszemre kell hallgatnom – legalábbis addig, míg elég tapasztalatot nem szerzek itt. Míg ki nem tanulom a helyi szokásokat, míg át nem látom a viszonyokat, míg saját jogomon biztonságban nem tudhatom magam. Nem másra támaszkodva, nem mástól függve, hogy nyugodtan, kívülről szemlélhessem a körülöttem élőket. Különösen ezt a pimasz Marianit, akit tán soha nem fogok kiismerni…

Elég a merengésből! – dobtam hátra a hajamat elszántan, és elhúzódtam a férfitól. Tudtam, a gyengeség, a sebezhetőség nem kifizetődő egy idegen országban, úgyhogy összeszedtem minden erőmet, és bátran néztem a szeme közé.

– Mehetünk a ruháért? – kérdeztem lehetőség szerint gúny nélkül. Mivel azonban ő felhúzta a szemöldökét, és elvigyorodott, bizonyára törekvésem nem sikerült maradéktalanul.

Nem törődtem a pajkos pillantással, és elindultam egy hatalmas, boltíves árkádokkal körbevett, csipkés tetejű épület felé. Minden kaput gazdagon faragott oszlopok tartottak, melyek, úgy néztem, márványból készülhettek. Hátra sem fordultam, vajon kísérőm követ-e, merészen belevetettem magam a sétáló, álarcos, vagy épp festett arcú emberek közé. Hamar meghallottam, hogy utánam kiált, majd éreztem, hogy elkapja a karomat, és maga felé fordít.

Dühösen meredtem rá, mire a palotára mutatott.

– Nem gondoltam, hogy egyenesen atyámhoz indul, hogy köszöntse. Kicsit késő is van már a vizithez – bökött fejével újra az árkádos épület felé. – Ez itt a dózse palotája. De úgy gondoltam, inkább ruhát cserélne, mielőtt bemutatkozik atyámnak. S az a ruha nem ezen a környéken van, hölgyem…

Megcsóváltam a fejemet, és megszidtam magamat. Annyira képes felidegesíteni ez az ember, hogy elindulok a vakvilágba egy olyan helyen, amelyet nem is ismerek, csak szabaduljak a gúnyos kacajától, s ezzel épp az ellenkezőjét érem el. Mindig akkor teszem a legnagyobb ostobaságot, ha dühös vagyok.

Mély levegőt vettem, és a palota felé néztem.

– Nos, ide valóban nem léphetek be ebben a szakadt öltözékben – jegyeztem meg fagyosan. – Valójában nem is szándékozom belépni, miért is tenném?

– Nem akarja megismerni atyámat? – mosolyodott el ismét Mariani, és megindult a másik irányba. Mellette lépdeltem, közben még mindig az embereket csodáltam. – Pedig igen kiváló férfiú, nemhiába választották meg Velence első emberének.

– Nincs dolgom kegyelmed atyjával, az édesanyjával való találkozástól pedig egyenesen kiver a víz – motyogtam magam elé.

– Tudom, hogy fél, de nem kell. Anyám csodálatos, szabadon gondolkodó asszony, meg fogják érteni egymást.

– Kivált, ha kiderül, hogy megöltem az egyik fiát… – mondtam halkan, mire Mariani ismét maga felé fordított.

– Ezt felejtse el, hölgyem! Érti? Még magának se mondogassa, mert aztán véletlenül nagy őszinteségében kifecsegi. Semmi szükség rá, hogy magára vállalja. Ha kegyed nem teszi meg, akkor én tettem volna. Ezt jól jegyezze meg!

Szemében harag villant. Értetlenségem dühítette, épp elrontani készültem jól felépített történetét. Egy pillanatra ellágyultam, hisz úgy tűnt, engem véd, engem próbál jobb színben feltüntetni, mint amilyen valójában vagyok, ezért bólintottam.

– Rendben. De ha kiderül, és mástól tudja meg, hatalmas bajba kerülünk. Ezt meg kegyelmed jegyezze meg! Nem akarom azt hangoztatni később, hogy én előre megmondtam.

– Ha kiderül, azt akkor sem kell megtudnia, hogy kegyed tette. Ahogy már ezerszer elmondtam, csupán hárman voltunk jelen, vagyis nincs élő szemtanú kettőnkön kívül. Szóval csak tartsa a száját, és nem lesz baj!

– Jó, de… – kezdtem volna már megint vitázni, de akkor felemelte a kezét. Erélyes mozdulata elhallgattatott. Éreztem, jobb, ha nem folytatom, egyébként sem volt semmi értelme a beszélgetésünknek, melyet valóban ezredszerre folytattunk le.

– Nincs de! Így lesz! – Hangja nem tűrt ellentmondást. – Befejezettnek nyilvánítom ezt a társalgást, hölgyem, nem vitázom. Az lesz, amit én mondok. Pillanatnyilag rám van utalva, itt rajtam kívül senki nincs, aki megvédheti. Úgyhogy egyszerűen csak tegye, amit mondok, és ne okozzon felesleges galibát!

Eközben újra elértük a kikötőt, majd el is hagytuk. Mariani befordult egy szűk utcába, melynek két oldalán emeletes házak sorakoztak. Az esti időpont ellenére nem tűntek kihaltnak, pedig már bőven vacsoraidő után lehettünk. Sötét volt, a házak ablakai világították meg csupán a sikátor szennyes kövezetét. Már nem vigyáztam a ruhám aljára. Így is csupa sár volt, még egy kis mocsok elfért rajta. Arra gondoltam, hogy úgysem kell már sokáig viselnem, de reméltem, nem valamiféle kihívó öltözéket szerez nekem. Például olyat, amilyet a festett arcú nőn láttam.

Csendben tettük meg az utat. Vitánk bizonyára elvette Mariani kedvét a beszélgetéstől, mert hallgatagon ballagott előttem. Aztán egy kis térre értünk, melyet két oldalról további házak, harmadik oldalról a sikátor határolt, de a negyedik oldala nyitott volt, s láttam, hogy egy csatorna húzódik a végében. Négy fekete gondola imbolygott a vízen, mindben két-két csónakos ücsörgött, mint akik utasra várnak. Elegáns, függönyözött felépítményeik üresnek látszottak. A tér egyik házának ablakaiból nagy zsivaly szűrődött ki. Szép, fehér, háromemeletes épület volt, csipkés korláttal díszített erkélyekkel, nagy kapuval, amelyen akár egy hintó is beférne, de persze tudtam, hogy Velencében nemigen használnak efféle járművet. Itt a világítás is erősebb volt, a kapu mellett két-két fáklya ontotta fényét. Mariani e ház felé tartott.

Nem tehettem mást, mint követtem, és bevallom, kíváncsiságom erősebb volt, mint tartózkodásom. Kié lehet ez a szép ház? Hová hozott? Meglepetten láttam, hogy nem a nagykapu, hanem egy oldalsó kisebb ajtó felé tartunk, majd amikor odaértünk, egyszerűen benyitott. Csodálkoztam, hogy még csak nem is kopog, de aztán rájöttem, hogy nem is volt semmi értelme, hisz egy apró helyiségbe léptünk, ahol még egy ajtóval találtuk magunkat szemközt. Ez valamiféle előszoba lehetett. Egyértelmű volt számomra, hogy nem először jár itt, jól kiismeri magát, tudja, hogy kopogtatni nem az első ajtón kell. Csakhogy ő a következőn sem kopogott, hanem hátrafordult hozzám, és az ajka elé tette a mutatóujját.

– Cssss! – intett csendre, majd halkan benyitott.

Egy fényárban úszó konyhába léptünk. Szemem nyomban egy széles, erős asszonyi hátra szegeződött, mely még szélesebb farban folytatódott. A fejet nem láttam, mert a nő egy gigantikus fazékban kavart valamit elmélyülten. Három fiatal leány állt körülötte, és azok is azt bámulták, hogy mit csinál, senki nem vette észre a hívatlan vendégeket. Mariani a széles hát mögé lopózott, és egy hirtelen mozdulattal átkarolta a derekát. Az asszony méretéhez képest villámgyorsan megfordult, kezében egy jókora fakanállal, és már vártam, hogy hatalmas ütéssel válaszol a szemtelen üdvözlésre.

Döbbenten néztem a jelenetet. Lorenzo láttán a nő meghökkent, kivörösödött, kissé izzadt arca azonban felvidult, apró fekete szemei úgy ragyogtak, akár a gyémántok. Meg sem tudott szólalni, csak a fejét rázta, ettől hófehér kendője alól kiszabadultak verejtékes, sötét tincsei. Még a száját is eltátotta, s másodpercekig úgy tátogott, akár a partra vetett hal. Aztán csak megszólalt, vagy inkább elbődült:

– Lorenzo! Mio Dio, te pernahajder! – kiáltotta, és nekem azonnal Berta, a dadám jutott az eszembe. – Hol kujtorogtál? Már azt hittem elvitt az ördög, amennyit kísérted!

Magához ölelte Marianit, és én már attól féltem, hogy a vaskos szakácsnőkarok megfojtják a férfit. Két nagy cuppanós csókot nyomott az arcára, aztán elengedte.

Erre már én is elmosolyodtam, mert annyi szeretetet éreztem ebben a jelenetben, annyira emlékeztetett az asszony Bertára, hogy nem tudtam meghatódás nélkül nézni a két embert.

– Rossz pénz nem vész el, Rosa, te is tudod. Most érkeztem, és mindjárt hozzád jöttem. Még anyámat sem láttam – vigyorgott Mariani, és ő is megcsókolta két oldalról az asszony arcát.

Rosa felemelte a mutatóujját, megfenyegette.

– Ne légy tiszteletlen anyáddal, mert elfenekellek, mint gyerekkorodban. Tudod, hogy megteszem!

– Tudom, Rosita, és félek is nagyon – nevetett a férfi, aztán hátranézett rám. – Hoztam valakit…

Minden szem felém fordult. Arcomon még mindig a meghatott mosoly játszott, talán enyhén ostobának is tűnhettem, ahogy elgondolkodva figyeltem őket. Próbáltam rendezni a vonásaimat, de bizonyára elkéstem, mert a szakácsnő felhúzott szemöldökkel hol rám, hol Marianira nézett. Aztán ugyanazzal az arckifejezéssel végigmért.

– Hol szedted össze ezt a leányt? Valamelyik csatornában? – kérdezte gyanakvón. Nem csodáltam, hogy nincs bizalma felém: úgy nézhettem ki, akár egy koldusnő. Mindezek ellenére rosszulesett, hogy ilyen lekezelően beszél rólam, ráadásul úgy, mintha ott sem lennék.

– Jaj, Rosita! Úgy viselkedsz, akár egy gőgös hercegnő. Nem. Nem a csatornában bukkantam a hölgyre, egy ideje együtt utazunk, és meglehetősen viszontagságos volt az utunk. A hölgy Fabricius Flóra, és ha engem is jobban megnéznél, láthatnád, semmivel sem nézek ki különbül nála.

Erre az asszony Marianit is végigmérte.

– Való igaz, te sem látszol valami tisztának… Na, gyertek! – intett, és lendületesen elindult a konyha másik ajtaja felé, mely a ház belsejébe vezetett. Az ajtóból még visszaszólt a három bámuló leánynak: – Ti csak folytassátok a tészta főzését, mert ezek a sáskák még biztosan enni akarnak – bökött a mennyezet felé. Ebből arra következtettem, hogy az „ezek a sáskák” a ház többi lakói, netán vendégek lehetnek.

Mariani rám nézett, és mosolyogva intett a fejével a szakácsnő felé.

– Jöjjön! Rosa segít nekünk.

Így hát elindultam a kevély asszony és Mariani után. Fellélegeztem, hogy nem egy szajha ruháját kell felvennem, de őszintén szólva el sem tudtam képzelni, miféle öltözéket tud nekem felajánlani a drabális asszonyság. Elnézve alkatát, legalább háromszor belefértem volna a szoknyájába, s az is megfordult a fejemben, hogy egy szakácsnő ruhája nem sokat emelhet a megjelenésemen. Még az ünneplője sem. Különösen, ha lötyög rajtam, akár madárijesztőn a gazda levett gúnyája. Mivel azonban ismét nem volt választásom, haladtam a kedélyesen csevegő párocska után, és kíváncsian vártam, mit húznak rám, amely megfelelő lesz ahhoz, hogy Lorenzo édesanyja előtt illendőn térdet hajthassak…