A regény kiadását
a Jobbágy Károly Alapítvány támogatta.

© Kékesi Dóra, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-97-0

Prológus

Boston, Massachusetts, Egyesült Államok

1994.

A szülei birtokának udvarán felállított sátor alatt Dobó Eszter elégedetten figyelte az asztalnál ülő két családot. A Foster és a Dobó família együtt, egy helyen! Ritka pillanatok egyike! És ezzel Eszter is tisztában volt.

Végignézett a jelenlévőkön. Figyelte, ahogy leendő anyósa, Helen – diétákkal kapcsolatos megszállottsága ellenére – jóízűen eszi a pörköltet, majd mond valamit a férjének, Danielnek. Feltehetően az ételt dicsérte, mert a következő pillanatban a tál után nyúlt, és egy-egy kanálnyi szaftos húst rakott mindkettőjük tányérjára.

Eszter ezen elmosolyodott. Szerencsésnek tartotta magát. Sok más párkapcsolattal ellentétben ő jó viszonyt ápolt vőlegénye, John szüleivel. Az örökké vidám Helennel már az első találkozás során kellemesen elbeszélgetett, és a veterán katona, Daniel Foster sem ellenezte fia kapcsolatát a magyar származású lánnyal. Nekik elég volt csupán annyi, hogy egyetlen gyermeküket boldognak láthatják.

John egyke volt. Nem úgy, mint Eszter, aki egy báttyal és egy nővérrel büszkélkedett. A legidősebb testvérének, Zsuzsinak két fiúgyermeke volt: a tizenkét éves Tim és a tízéves Justin, akik bár ebben a pillanatban jól nevelten ültek az asztalnál, és szépen ettek, ez csak – Eszter pontosan tudta – az őket közrefogó szüleik, Zsuzsi és Robert folytonos fegyelmezésének volt köszönhető. Mellettük a harmadik Dobó, a harmincas évei elején járó Tamás foglalt helyet éppen aktuális barátnőjével. Vajon hány éves lehet? Húsz, huszonkettő? – tűnődött el a lány.

Ekkor tekintete édesapjára siklott. Figyelte, ahogyan az őszi szellő megsimogatja Dobó Gábor ezüstös haját. A férfi magabiztosan, egyenes háttal ült az asztalfőn. Minden mozdulata erőt sugárzott. Már nem evett. Elégedetten hátradőlt a székében, és a vendégeket figyelte, éppen úgy, ahogyan azt legkisebb gyermeke is tette.

Aztán egyszer csak feleségére nézett. Anna azonnal megérezte férje simogató pillantását, és egy szelíd mosoly kíséretében megfogta a kezét.

Ezen az apró, szeretetteljes mozdulaton Eszter szíve hirtelen összeszorult. Nagyon fognak hiányozni neki a szülei. Mindig számíthatott rájuk.

Sűrű pislogással próbálta meg visszatartani a könnyeit. Nem akart sírni. Az esküvő előtt egy nappal boldogok szoktak lenni a menyasszonyok, nem pedig szomorúak. Ő mégsem tudott önfeledten örülni a nagy napnak. A boldogságát beárnyékolta a költözés híre. John egy jó nevű cégnél kapott állást New Yorkban, ami egy kezdő ügyvéd számára kihagyhatatlan lehetőség. Bár Eszter szerette bostoni munkahelyét és a családja közelségét, nem akart távkapcsolatban élni leendő férjével. Ezért, még ha nehéz szívvel is, de beleegyezett a költözésbe…

Felszúrt egy pörköltszaftos húst a villájára, de nem emelte a szájához, csak a tányérján maszatolt vele. Aztán, kinézve a sátor alól, az eget fürkészte. Az idő szép volt, egy felhő sem ringatózott a magasban. Bárcsak ilyen idő lenne holnap is! – reménykedett.

Ekkor John Eszter combjára tette a kezét, és gyengéden leszorította. A lány ekkor eszmélt rá, hogy idegességében lába megállás nélkül járt.

– Nyugalom, kedvesem! – súgta a fülébe a férfi. – Minden rendben lesz.

– Igen, bízzunk benne. Csak már túl lennénk rajta!

– Nincs miért izgulnod.

– Nem izgulok – vágta rá a lány halkan. – Na, jó, csak egy kicsit. Te hogy bírsz ilyen higgadt maradni és ennyit enni? Nekem egy falat nem megy le a torkomon! Irigyellek érte.

– Szívem, nyugi! A nők mindent túlaggódnak. Ez csak egy esküvő – mosolygott John. – Nem fog semmi sem változni, hiszen már együtt élünk! Enni meg kell, úgyhogy egyél egy keveset. Amúgy nagyon finom ez a… micsoda is?

– Szárma… – súgta Eszter idegesen. – De mi van, ha mégsem lesz minden rendben? Ha például történik valami a ruhámmal, vagy…

– Kicsim – hajolt közelebb John, hogy a többiek ne hallják –, nem lesz semmi baja a ruhádnak.

– És ha esni fog?

– Nem fog.

– Talán mégsem sátorban kellene tartanunk a lakodalmat. A klub terme tökéletes…

– Szívem! – csitította John. – Nem fog esni, és rendben lesz minden.

Értelmetlennek látta tovább folytatni a témát. Menyasszonya idegeskedésén úgysem tudott enyhíteni, ezért inkább visszafordult a tányérjához, és folytatta az evést.

Eszter izgatottsága azonban továbbra sem enyhült. Úgy érezte, járnia kell egyet.

– Bemegyek a házba – jelentette ki végül.

– Miért mész be?

– Egy könyvért.

– Milyen könyvért? – kérdezett vissza John feszülten.

A lány értetlenkedve nézett rá.

– Egy verseskötetért, amiről tegnap este beszéltünk. Emlékszel rá? Ady… Anya kedvenc költője… Szeretnék tőle idézni a holnapi vacsorán. A szüleim örülnének neki.

– Nem hinném, hogy ezt most kellene megkeresned.

– Minden rendben van? – kérdezett közbe Helen értetlenkedve.

– Nincs! – vágta rá John. – Csak a menyasszonyom aggódik az esküvő miatt.

– Ez érthető! Mi, nők, már csak ilyenek vagyunk.

Na, szép! Az első összetűzés! – mérgelődött magában Eszter, és szeplős fehér arcán vöröslő pír jelent meg az idegességtől. Úgy érezte, ha az asztalnál marad, menten felrobban. Menni akart, járni egyet, hogy levezesse a benne felgyülemlett feszültséget.

– Akkor is megkeresem azt a könyvet – jelentette ki dacosan. – Mindjárt itt vagyok, John. – Aztán jóval halkabban még hozzátette: – Különben sem figyelnek ránk. Mindenki el van foglalva az evéssel és a beszélgetéssel.

– Akkor menj! – sóhajtott megadóan a férfi. – Látom, úgysem tudlak lebeszélni róla.

– Bocsi, de ez Dobó-szokás – vágta rá viccesen a lány, és megpuszilta a vőlegénye homlokát.

– Ja persze! – húzta a száját John. – De holnap ilyenkor már Foster leszel. A Foster családban pedig nem szokás csak úgy felállni és otthagyni a vendégeket.

– Mindjárt jövök – engedte el füle mellett Eszter vőlegénye szavait.

Amint felállt, érezte, nem ússza meg ennyivel. Mindenki őrá figyelt.

– Be kell szaladnom a házba – kezdett a magyarázatba –, bent hagytam ugyanis… a… a táskámat. Mindjárt jövök. Nyugodtan folytassátok az evést! – És gyorsan ellépett az asztaltól.

Megcsapta az erős napsütés, amint kijött a sátor árnyékából, és végigsietett az udvaron. A viktoriánus stílusú családi ház szélesen elnyúló verandáján mindenhol halmokban álltak a székek és az asztalok, várva a holnapi eseményre. A lány óvatosan végigsuhant közöttük, nehogy szoknyája beleakadjon valamelyikbe. Egyenesen az emeletre sietett, belépett a hálószobába, és a könyvespolchoz lépett. Szülei ebben a szobában tartották a magyar nyelvű könyveket – köztük az édesanyja által nagy becsben tartott Ady kötetet is, mely az egyetlen könyv volt, amit Dobó Gáborné Magyarországról hozott magával még 1956-ban. Eszter tekintete végigfutott a sorokon, de mivel hirtelen ránézésre nem találta, kénytelen volt alaposabb keresésbe fogni.

Az évek során az apjáék jelentős mennyiségű magyar nyelvű irodalmat gyűjtöttek össze, így a keresés nem bizonyult egyszerűnek. A negyedik sor után az apró betűk összefolytak, és Eszter már-már kezdte feladni, amikor is a legfelső polc közepén rátalált a keresett példányra. Hát persze! Naná, hogy a legutolsón! – mérgelődött magában. Lábujjhegyre állva próbálta kihúzni a könyvet a többi közül. Mutatóujjával addig-addig piszkálgatta, míg az meg nem adta magát, és végre megmozdult. Ekkor egy határozott ugrás következett, amellyel sikerült kitépnie a kötetet beszorított helyéről. Egyenesen a földre esett, és borítóval felfelé, szétnyílva elterült a szőnyegen.

Eszter ijedtében a szájához kapott. Ugye nem szakadt el? – rémült meg. Óvatosan felvette, és végiglapozta, hogy meggyőződjön róla, sehol sincs sérülés.

Ekkor a lapok között egy összehajtogatott papírra bukkant.

Mi ez? Egy levél? – futott végig rajta. Nem volt egyszerű kiszedni a kötéshez ragadt üzenetet, mert az mintha évek vagy akár évtizedek óta – amióta a könyvbe kerülhetett – eggyé vált volna a kötettel.

Ady már nem is volt érdekes. Félrerakta. Leült az ágyra, és gondosan, nehogy elszakítsa, széthajtogatta a levelet. A megsárgult papíron kávéfolt terült el, az írás kifakult, de még olvasható volt. Magyarul írták, és az édesanyjának szólt. „Drága Annám…” – olvasta a megszólítást, majd abbahagyta. Ezt nem teheti! Nem neki írták, hanem az anyjának. Kíváncsisága azonban hamar meggyőzte az ellenkezőjéről. Végtére is abban nincs semmi rossz, ha egy nagyon régi levelet elolvas, amit feltehetően az apja írt az anyjának.

Ez olyan cuki – győzte meg magát végül, és az a gondolat, hogy talán nem is Adytól, hanem a levélből kellene idéznie holnap, elég indítéknak bizonyult ahhoz, hogy elolvassa.

Drága Annám!

Gondolom, furcsállod, hogy levelet írok neked, de mivel nem tudunk találkozni, nem maradt más választásom. Megint a férjed csapatában dolgozom, így újra sikerült a bizalmába férkőznöm. Szerencsére elég sok mindent elmond nekem, bár időnként alig bírom türtőztetni magamat, hogy neki ne menjek. Olyankor azt ismételgetem, muszáj a barátjának maradnom, csak így tudok rólad hírt kapni, és a közeledbe kerülni. Mégis, amit a múltkor mondott nekem, arról úgy éreztem, egyáltalán nem akarom hallani, és elhagy minden erőm. Igaz, hogy megbocsátottál neki, és készen állsz rendbe hozni a házasságotokat? Magamban próbálom ennek az ellenkezőjét hinni, hogy csupán figyelemelterelés az egész. Ugye nem adtad fel a szerelmünket? Mert én nem! Főleg ezek után nem! A világ legboldogabb férfijává tettél engem, Anna! Apa leszek! Még most is alig hiszem!

A legutóbbi találkozásunk furcsán ért véget. Egyszerűen otthagytál. Sajnálom, ha úgy érzed, cserbenhagytalak. Pedig nem! Elismerem, ostobán viselkedtem, de olyan hirtelen történt minden, és én ahelyett, hogy az érzéseimről beszéltem volna, a gondolataimba merültem, és már azon járt az agyam, hogyan módosítsam a tervünket, hogy az mindhármunknak jó legyen. Hiszen már a gyermekünkre is gondolnunk kell! Nem akartalak megbántani.

Édes, drága Annám! Mostanra sikerült mindent elrendeznem. Találkoznunk kell, hogy elmondhassam a részleteket! Most csütörtökön, délután párttaggyűlés lesz. A férjed ott lesz, én viszont beteget jelentek, így nyugodt körülmények között találkozhatunk nálam. Akkor elmondok neked mindent. Várni fogok rád. Ha eljössz, tudom, hogy szeretsz, és van közös jövőnk. Ha viszont nem jössz el, még ha nehezen is, de tiszteletben tartom a döntésedet, és elfogadom, hogy a férjedet választottad. Akkor, ígérem, békén hagylak, és sose látsz többé. Bárhogy is döntesz, kedvesem, egyben biztos vagyok: te vagy életem szerelme, és a veled eltöltött idő volt életem legszebb időszaka. Ne hagyd, hogy a múltba vesszen!

1956. október 16.

Szeretlek!

Krisztián

– Micsoda? – kiáltott fel Eszter kikerekedett szemmel, és újra végigolvasta a levelet.

„Szeretlek! Krisztián” – állt az üzenet alján… De ki az a Krisztián? És miért írt az anyjának levelet 1956-ban, amikor már Gábor felesége volt?

Újra megnézte a dátumot. Talán félreolvasott valamit, és nem is ötvenhatban írták, hanem korábban. De nem! Ez pedig csak egyet jelenthetett: Annának szeretője volt, akitől teherbe is esett.

Zsuzska! – eszmélt rá. Lehet, hogy a nővére más apától van?

Újra olvasni kezdte a sorokat. „A világ legboldogabb férfijává tettél engem, Anna! Apa leszek!” Számolni kezdett, de az eredmény elszomorította. Zsuzsa 1957. április 13-án született. A levél írásakor az anyja már valóban terhes volt a nővérével.

Ez nem lehet igaz! – keseredett el Eszter. Az anyja megcsalta az apját! Szeretője volt! SZERETŐJE!

A szó ismételgetésével a döbbenetet egyre inkább a harag váltotta fel. Hogy volt képes ilyet tenni, és hogy képes ezek után így viselkedni az apjával! Mézesmázosan, mintha mi sem történt volna, és mindig is Gábor lett volna számára az igazi, a nagy Ő. Mélységesen csalódott az édesanyjában. Ő volt a példaképe, akire hasonlítani akart, akit tisztelt a kedvessége, a jósága, az igazságossága és a hűsége miatt. És most kiderült, hogy minden egy HAZUGSÁG! A szülei szerelme is csak HAZUGSÁG! Az egész élet egy nagy HAZUGSÁG!

Ekkor kinyílt az ajtó, és Tamás jelent meg a szobában.

– Szóval itt vagy! Mit keresel itt? Mindenki rád vár! Megmondanád, miért a családi ebéd kellős közepén kell neked eltűnnöd? Még hogy a táskádért ugrasz be!

– Találtam valamit – felelte Eszter, figyelmen kívül hagyva testvére felháborodását.

– Én is… végre téged. Ja, és a táskád a nappaliban van, a kanapén! Mit keresel itt? De, tudod, mit, nem érdekel. Erre nincs időnk! Induljunk!

– Várj, Tomi! Tényleg találtam valamit. Ezt látnod kell. – A lány a férfi felé mutatta a levelet. – Olvasd!

– Eszti, te tényleg azt gondolod, hogy amikor kint várnak ránk a többiek a tortával, akkor én majd nekiállok holmi ősrégi levelet olvasgatni? Normális vagy?

– Igen, képzeld, normális vagyok, de ez nagyon fontos! Most azonnal el kell olvasnod! Nem fogsz hinni a szemednek.

– Menjünk! – Tamás megfogta húga könyökét.

– Nem! Nem megyek innen sehova, amíg nem olvastad el! – erősködött Eszter, és kirántotta karját bátyja szorításából.

– Feladom! – sóhajtott a másik megadóan. – Ezek a nők! Már sajnálom Johnt! Szerencsére van még egy napja, hogy meggondolja magát. – És a gyorsabb szabadulás érdekében elvette húgától a levelet. – Ez magyarul van – jelentette ki, amint ránézett.

– Tudom. Olvasd!

Tamás olvasni kezdett. Nem haladt gyorsan. Az elhalványult, alaktalan betűk szinte elfolytak a papíron, ráadásul a magyar nyelvet azóta nem használta, amióta három évvel ezelőtt New Jerseybe költözött. Minden egyes szó jelentése fejtörést okozott számára.

Miután végzett, szenvtelen arckifejezéssel összehajtogatta, és visszaadta a levelet a húgának.

– Kész vagyok. Elégedett vagy? Mehetünk végre?

– Ennyi? Ennyi a hozzáfűznivalód? – döbbent le Eszter. – Hahó! Értetted az üzenetet?

– Igen, képzeld el, felfogtam a tartalmát.

Eszter teljesen elképedt testvére közömbös reakcióján.

– Tudod te, mit olvastál? Anya megcsalta apát! Te meg csak annyit mondasz: „mehetünk végre”!

– Ne nézz hülyének! – csattant fel Tamás. – Pontosan tudom, mit olvastam, de azt is tudom, hogy most nem érünk rá ezzel foglalkozni. Szeretnélek emlékeztetni, hogy a kertben vár rád a vőlegényed a szüleivel, a te családodról már nem is beszélve.

– De anya megcsalta apát azzal a Krisztiánnal! Ráadásul teherbe is ejtette! Felfogtad? Zsuzsinak más az apja! Téged ez tényleg ennyire nem érdekel? Bár, ha jobban belegondolok, mit várok egy olyan pasitól, aki hetente cserélgeti a barátnőit… De apát sem értem. Hogy bírta ezt megbocsátani neki? Vagy az is lehet, hogy nem is tud róla?

– Eszter, most már elég! Ezt nem jelentheted ki egyértelműen! Anya szereti apát. Sosem tenne vele ilyet! Arra nem gondoltál, hogy ez a Krisztián esetleg egy régebbi kapcsolata volt?

– A levelet 1956 októberében írták. Anyáék 1954. február 20-án házasodtak.

– Lehet, hogy csak elírás.

– Nem az!

– Az is lehet, nem is anyának szól, hanem egy másik nőnek, akit ugyanúgy Annának hívnak.

– Nem – felelte kiábrándultan Eszter. – Anya akkor már valóban terhes volt Zsuzskával. Ezt neki írták.

Tamás látta húgán, hogy nem tudja meggyőzni az ellenkezőjéről.

– Na ide figyelj, Sherlock! Engem nem érdekel, mit gondolsz. Egy biztos, most visszajössz velem a többiekhez, akik csak rád várnak.

– Nem megyek vissza! – jelentette ki Eszter. – Képtelen vagyok bájcsevegni, vagy akár egy levegőt szívni anyával!

– Ezt most nem mondod komolyan, ugye? – döbbent le Tamás a hallottakon.

– De, igen!

– Apa helyében most jól lepofoználak, hátha az majd észhez térít. Ezt a viselkedést nem engedheted meg magadnak, és nem teheted meg anyáékkal sem! Holnap lesz az esküvőd! Ők fizetnek mindent! Rengeteget tettek azért, hogy olyan lakodalmad lehessen, amilyenről mindig is álmodtál, te pedig egy vacak levél miatt – aminek a valóságtartalmát erősen megkérdőjelezem – megsértődsz, és egyszerűen kijelented, nem mész vissza a vendégekhez? Gyerekes vagy! De tudod, mit? Legyen! Megmondom a többieknek, hogy megsértődtél és bezárkóztál a szobába – Tamás felháborodva indult el az ajtó felé.

Eszter gyorsan végiggondolta, milyen következményekkel járna, ha most tovább játszaná a sértődöttet. Be kellett látnia, a testvérének igaza van. Nem okozhat csalódást a szüleinek, főleg nem az apjának, aki csupán egy áldozat.

– Tomi, várj! – kiáltotta durcásan. – Megyek.

Odakint már senki sem evett. A húsos tálakat, a pörköltet és a szármát elvitték, helyükre süteményes tányérok kerültek. Még Eszter meghagyott ebédje is eltűnt. Az asztal mellé egy zsúrkocsit toltak, amin egy háromemeletes torta díszelgett. A menyasszonyi torta kicsinyített mása volt. Mellette John állt, karjait összefonta mellkasa előtt, és feszülten várta jegyesét. A többiek is egyre türelmetlenebbé váltak. A beszédtéma idővel megcsappant, a poharak kiürültek, ráadásul a torta látványa és illata mindenkit rabul ejtett. A gyerekeket pedig főleg: idegesen ütögették tányérjukat a villájukkal.

– Anya, mikor ehetünk már sütit? – nyaggatták szüntelenül Zsuzsit.

– Amint a húgom visszaért. Nyugalom, fiúk, mindjárt!

– Én már látom Eszter nénit, ott jön! Akkor most már kaphatunk tortát? – kérdezte Justin.

Minden tekintet Eszterre szegeződött. Számonkérően figyelték, ahogy bátyjától kissé lemaradva közeledik feléjük.

– Na, végre! Előkerült az ara! – kiáltotta fellélegezve Robert Gibbs, Zsuzsi férje. – Talán a menyasszonyi ruhádat próbáltad fel, és nem bírtad levenni?

– Nem! Éppen a holnapi szökési tervén dolgozott, csak rajtakaptam – vágott közbe Tamás, amint a sátorhoz értek.

Eszter nem válaszolt, csak dacosan megvonta a vállát, és egyenesen vőlegénye mellé állt.

– Bekészítetted a sportcipődet? – folytatta Robert az élcelődést. – Magas sarkúban nehéz elfutni.

– Én inkább a kocsikulcsot dugnám el előle. Akkor biztos nem jutna messzire. A futás sose volt a húgom erőssége – tette hozzá Tamás.

– Nem úgy volt, hogy csak egy könyvért mész be? – kérdezte John halkan. – Mégis, mi tartott ennyi ideig?

– Ezt most inkább hagyjuk – zárta le a témát Eszter.

A férfi döbbenten nézett rá. Nem értett az egészből semmit, de nem faggatózott tovább. Nem akart a család előtt jelenetet rendezni. Megadóan csak annyit jegyzett meg:

– Eszter Dobó, időnként rejtély vagy számomra!

Gábor, aki idáig csöndesen figyelte az eseményeket, most úgy érezte, közbe kell lépnie, és le kell állítania a fiúkat, mielőtt még eldurvulna a helyzet. Egy jól elhelyezett mondat elég volt ahhoz, hogy elhallgattassa vejét:

– Tapasztalatból beszélsz, Robert? Mert, ha emlékezetem nem csal, Zsuzsi lányomat jócskán megvárattad az esküvőtök napján.

Robert szájáról azonnal lehervadt a vigyor. Pontosan emlékezett arra a bizonyos napra, amikor jól sikerült legénybúcsúja után másnap nem ébredt fel az ébresztőórára, csak amikor már a barátai dörömböltek az ajtaján, hogy rég a templomban kellene lennie.

– Apa, ez tényleg így volt? Meg akartál szökni anyu elől? – harapott rá Tim a témára, és kuncogva összenézett az öccsével. – Király! Apa fel akarta ültetni anyát.

– Ne beszélj így! Apád senkit sem ültetett fel – védte meg férjét Zsuzsi, bár szíve mélyén még mindig haragudott ezért Robertre –, csupán csak kimerült a nagy készülődésben.

– Senki nem szökött meg, és senki nem tervez holnap megszökni – zárta le a témát Gábor.

– Én ezt máshogy tudom. Úgy látszik, egyesek igen tapasztaltak ez ügyben – szólt közbe Eszter halkan, és szúrós tekintetét anyjára szegezte.

A torta felszolgálása a vártnál lassabban és csöndesebben zajlott. Bár John azonnal a vendégek elé rakta a desszertet – kezdve a két gyerekkel –, Eszter képtelen volt a feladatára koncentrálni. Minden gondolata a levél körül forgott, és ahelyett, hogy az igényeknek megfelelően különböző vastagságúra szeletelje a tortát, figyelme egyre inkább az apja jobbján ülő asszonyra terelődött. Szeme sarkából nézte, ahogy Anna megfogja Gábor kezét, és rámosolyog, mintha minden rendben lenne, és nem rejtegetne sötét titkokat előle. Pedig van egy, ami már nem titok többé.

– Minden rendben van, szívem? – kérdezte John búcsúzkodáskor. – Olyan furcsa voltál egész délután. Történt valami, amiről tudnom kellene?

– Nem – vágta rá Eszter fagyosan. – Minden a legnagyobb rendben.

A férfi ismerte már annyira menyasszonyát, hogy tudja, mikor nem mond igazat, és ez most egy olyan pillanat volt. Ez pedig csak egyet jelentett: a lányt bántja valami. A férfi a szüleire nézett: Helen és Daniel éppen Gábortól és Annától köszöntek el.

– Figyelj, szívem – fordult vissza Eszterhez. – Már későre jár. Hazaviszem apámékat, de ha gondolod, utána visszajöhetek érted, és hazamehetünk együtt. Nem kell külön aludnunk, ha nem akarod. Ez csak egy idióta szokás.

– Nem. Jó ez így. Menj csak nyugodtan! Arról nem is beszélve, hogy a haverjaid már várnak rád. Biztos, jó kis legénybúcsút szerveztek neked. Érezd jól magad, de azért bánj csínján a pincérlányokkal!

– De biztos, nem akarod, hogy…

– Jó lesz így.

– Rendben! Szeretlek. Hívlak, amint hazaértem – felelte a férfi, és az autójához lépett. – Jut eszembe, sikerült megtalálni a könyvet, amit kerestél?

– Nem – hazudta Eszter. – Még nem. Majd most este folytatom a keresést.

John nem értette a lány fagyos viselkedését. Kíváncsi volt, mit csinálhatott annyi ideig a házban, most mégis úgy gondolta, nem lenne szerencsés feszegetni a témát. Majd rákérdez, ha túl lesznek az esküvőn.

Csöndben megvárta, amíg a szülei is beülnek az autóba, majd egy szerelmes pillantás után ő is beszállt, és elhajtottak.

Csípős volt az este. Eszter összehúzta maga körül a kardigánját, úgy figyelte a sötétben távolodó autó vörösen izzó hátsó lámpáit. Máris hiányzott neki a vőlegénye. Egy éve éltek együtt, azóta egy éjszakát sem töltöttek egymástól távol. Talán egy óra múlva mégis felhívja és megkéri, jöjjön vissza érte, de aztán újra végiggondolta az egészet. Akkor John már a legénybúcsújára készül, ő pedig nem akar az a fajta hárpia feleség lenni, aki folyton hívogatja, ellenőrizgeti a férjét, és nem engedi el sehova. A férfi nem mondhatja le miatta az estét, főleg úgy, hogy Eszter már egy héttel ezelőtt megtartotta a lánybúcsúját. John akkor egyszer sem hívta fel őt. Nem, ő sem viselkedhet máshogy! Még akkor sem, ha most nem kettőjükről, hanem a szüleiről van szó. A szüleiről! Gondolatai egy szempillantás alatt újra a levélre és a benne foglaltakra terelődtek.

Hogy volt képes az anyja ilyet tenni! Éppen ő, aki mindig azt hangoztatta, milyen fontos a tisztesség és a becsületesség. Eszterben most egy világ omlott össze.

Ekkor végigfutott a hideg a hátán, mely visszazökkentette őt a valóságba. Körülnézett. Már csak ő volt az udvaron. Észre sem vette, amikor a többiek bementek a házba. Csalódottan felsóhajtott. Bármennyire is szeretett volna egyedül kint ácsorogni, a hideg miatt jobbnak látta, ha ő is bemegy. Egy kis szerencsével elkerülheti a családját. Nővére már valószínűleg a fiúkat altatja a vendégszobában, és talán az utálatos sógorával sem fut össze. Ahogy Robertet ismeri, biztos a nappaliban néz valami meccset. A bátyjával sem akart találkozni. Azok után, ahogy a levélre reagált… De az a személy, akit végképp látni sem bírt most, az az anyja volt.

Észrevétlenül beosont a konyhába, hogy lefekvés előtt megigya a szokásos pohár tejét. A hűtőhöz lépett. Kinyitotta az ajtaját, és kivette belőle a kancsót. Jó lenne beleinni – futott végig az agyán.

– Mi volt az a délutáni beszólás? – Anna hangjára ijedtében összerezzent. Nem számított senkire, főleg nem az anyjára. Ösztönösen a ruhájára nézett. Szerencsére nem lett tejes. – Bánt valami, édesem? Látom rajtad, hogy nyomaszt valami. Mi a baj?

A lány nem válaszolt, csak sértődötten megvonta a vállát.

Anna tovább folytatta:

– Aggódsz az esküvőd miatt? Vagy a házasságtól félsz? Ez természetes ilyenkor, de minden rendben lesz. Gyönyörű menyasszony leszel és jó feleség.

Eszter továbbra sem figyelt az anyjára. Úgy tett, mintha egyedül lenne a konyhában. Szenvtelen arckifejezéssel visszacsukta a hűtő ajtaját, és kikerülve a másikat a szekrényhez lépett egy pohárért. Teletöltötte tejjel, és nagy kortyokban inni kezdett.

– A házasságtól nem szabad félni – magyarázta Anna. – Megértőnek és kompromisszumkésznek kell lennie mindkét félnek. Fontos a kommunikáció, mindent meg kell beszélni… Ennek ellenére lesznek nehéz pillanatok, de úgy gondolom, közösen mindent meg lehet oldani. John rendes fiú és…

Ekkor azonban a lánynak elege lett. Látványosan mellőzte idáig az anyját, így próbálta a nő tudtára adni, hogy nem kíván vele kommunikálni, de úgy látszik, az asszonyt ez sem tántorította el a szónoklattól. Eszter ingerülten közbevágott:

– Na persze! Te aztán tudod, milyen a jó házasság, mi?

Anna hirtelen elhallgatott. Döbbenten állt lánya pimasz viselkedése előtt.

– Megmondanád, miért beszélsz velem így?

– Tényleg nem tudod? – folytatta Eszter, és felvonta a szemöldökét. – Hogy szokták mondani: „aki nem tudja, tanítja”? Nekem ne prédikáljon olyan, aki nincs tisztában a házasság és a hűség fogalmával!

– Hogy beszélsz te az anyáddal!?

– Ahogy azt megérdemli egy hűtlen – vágta rá a lány, de abban a pillanatban egy csattanás törte meg a hirtelen csendet.

A pofon azonban ahelyett, hogy lenyugtatta volna, csak tovább fokozta az indulatokat. Esztert elöntötte a düh, amitől képtelen volt tisztán látni és gondolkozni. Nem érdekelte, ha megbántja az anyját. Csak azt akarta, fájjon neki, éppen annyira, mint amennyire az apjának fájhatott.

– Te megütöttél?

– Nem beszélhetsz így velem! Mégis mi van veled? Elvonultál az ebéd alatt, majd miután nagy nehezen visszajöttél, egész délután pukkadoztál. Elmondanád végre, mi a bajod?

– Elmondani? – kérdezett vissza Eszter. – Nem nekem kell itt beszámolni, hanem neked! Például elmondhatnád, ki az a Krisztián? Kíváncsian hallgatom.

– Milyen Krisztián? – lepődött meg Anna a hirtelen váltáson.

– Krisztián… 1956-ból!

Az asszony megszédült. Hátrahőkölt, és erőtlenül a konyhapultnak dőlt. Ezt látva Eszter kíméletlenül tovább folytatta.

– Azt hitted, eltitkolhatod?

– Honnan tudsz Krisztiánról? – kérdezte a másik elcsukló hangon.

– Hogy tehetted ezt apával! Azt hittem, szereted őt! Példaképként tekintettem rád! Miért csaltad meg?

– Nem! Nem csaltam meg! – tiltakozott Anna megtörten.

– Hazudsz! Tudok mindent! – kiáltotta Eszter. Úgy érezte, elérkezett a pillanat. Szembesíti anyját a történtekkel. Zsebéből előhúzott egy összehajtogatott, megsárgult papírt, és a konyhapultra hajította. – Akkor ez itt micsoda?

Anna a kávéfoltról azonnal felismerte a levelet.

– Honnan szerezted?

– Nem mindegy? Ezek szerint ismerős. Neked írták, igaz? Várom a magyarázatot!

– Nincs mit megmagyaráznom.

– Szerintem meg van!

Anna a fejét rázta.

– Nem tudsz te semmit!

– De igen! – vágta rá a másik. – Szeretőd volt, és ő Zsuzska vér szerinti apja, igaz?

Anna kétségbeesetten lányára nézett. Még sohasem látta őt ilyennek. Világoskék szemében most dúlt a vihar. Az asszony rögtön tudta, Eszter egyet akar: hallani az igazat. Ő viszont nem érezte magát elég erősnek ahhoz, hogy felfedje titkát, feltépje a múlt sebeit, és újra átélje 1956-ot, mely számára maga volt a mennyország és a pokol is egyben. Megfordult, és hátrahagyva a lányát, válasz nélkül kiment a konyhából.

Esztert meglepte anyja hirtelen távozása. Nem erre számított. Azt remélte magyarázatot kap, de helyette itt maradt egyedül az elméletével. Mit csináljon most? Utánamenjen, és kényszerítse ki belőle az igazságot? Vagy hagyja őt békén, és az egészet felejtse el? Csalódott volt, de ugyanakkor haragudott is az anyjára. Az asszony nem tagadta a levelet és Krisztián létezését, mégis azt állította, hogy nem csalta meg Gábort.

Mi történhetett ötvenhatban? Nem értett semmit.

Édesanyja gyengeségét látván Eszter dühe elszállt, és megszólalt a lelkiismerete. Túllőtt a célon, és olyanokat vágott a másik fejéhez, amiket nem kellett volna. Pedig lehet, hogy egy nyugodt „anya–lánya beszélgetéssel” többet ért volna el.

Tétlenül állt a konyha közepén. Kíváncsisága és igazságérzete azonban továbbra sem hagyta nyugodni. Mindent meg akart tudni, de be kellett látnia, ezt csak úgy érheti el, ha most rögtön lenyugszik, és higgadtan próbálja rávenni anyját, hogy megnyíljon előtte.

Anna után ment az emeletre, egyenesen a hálószobához. Az ajtó résnyire nyitva volt. A kilincs után nyúlt, amikor meghallotta a szülei beszélgetését. Azonnal megtorpant, és visszahúzta a kezét. Bár tisztában volt azzal, hogy hallgatózni nem szép dolog, most mégis lélegzet-visszafojtva figyelt, hogy minden apró szót tisztán halljon.

– Nyugodj meg, szívem! – vigasztalta Gábor a feleségét. – Már nem tudsz mit tenni. Mondtam, hogy égesd el a levelet! Azt hittem, már réges-rég megtetted.

– El is akartam, csak minden olyan gyorsan történt akkor, aztán pedig megfeledkeztem róla – felelte Anna.

Gábor felsóhajtott.

– Most már mindegy. A lényegen úgysem változtat. Tudtuk, hogy egyszer eljön ez a pillanat. Ha úgy nézzük, szerencsések voltunk, hogy ennyi évig meg tudtuk őrizni a titkunkat.

– Úgy érted, el kellene mondanom az igazat? Gábor, én képtelen vagyok rá. – Szipogás hallatszott odabentről.

– A gyerekek már felnőttek, szívem – szólalt meg a férfi. – Joguk van tudniuk. Emiatt ne sírj! Nem titkolhatjuk tovább. Főleg azok után nem, hogy Eszter megtalálta a levelet.

– De talán mégsem kellene elmondani. Hátha elvonja a figyelmét az esküvő, és megfeledkezik róla.

– Drágám, ezt te sem gondolhatod komolyan. Szerinted a lányunk beletörődik a hallgatásba, hm? Hiszen ismered, milyen. Ha egyszer valamit a fejébe vesz, akkor azt tűzön-vízen át hajtja.

– Tudom. Olyan, mint az apja.

Csönd lett.

Eszter már szinte rátapadt az ajtóra, hogy kiderítse, mi történhet odabent, mire végre újra hangokat hallott. Anyja folytatta a beszélgetést, de most halkabban. Hangja gyengéd lágysággal szólt, már nem remegett a sírástól.

– Félek, Gábor.

– Mitől?

– Attól, ha elmesélek neki mindent, megutál.

– Ugyan, ne butáskodj, szívem! Miért utálna meg? Eszter okos lány. Meg fogja érteni.

– Miért pont most? Nyakunkon az esküvő, aztán a költözés. Félek, hogy annyira megharagszik rám, hogy nem is akar többet látni engem. Mi van, ha felénk se néz majd? Nem akarom őt elveszíteni.

– Nem fogod! De el kell mondanunk neki! – Gábor hangja határozottan csengett. – A lányod 27 éves, felnőtt nő, nem hagyhatod kétségek között.

Újra csönd lett. Csak a falióra monoton kattogása hallatszott a szobából. Majd hirtelen a férfi felszisszent. Mintha a fájdalom feltörő hangja szólt volna belőle.

– A forradás? – hallotta Eszter anyja aggódó hangját.

– Igen – jött egy nyögés. – Azt hiszem, jön a lehűlés. Azt mindig megérzem. Csak Eszternek ne említsd, kérlek. Nem akarom, hogy már az időjárás miatt is aggódjon.

– Hozom a fájdalomcsillapítót – jelentette ki az asszony.

Elhallgattak. Eszter óvatosan belesett. A résen keresztül látta, ahogy anyja a komódhoz siet, és a fiókból kivesz egy barna gyógyszeres dobozt, kiráz belőle egy szemet, és a férjéhez viszi, aki összegörnyedve ül az ágy szélén. Ezután egy pohár vizet ad a férfi kezébe, amit az éjjeli szekrényről hozott neki.

– Azt hiszem, igazad van – törte meg végül a nő a hosszú csendet. – El kell mondanom Eszternek az igazat. Nem várhatok tovább, azzal csak rontok a helyzeten. Megyek, és beszélek vele. Talán még nem alszik.

– Veled menjek? – kérdezte Gábor szelíden.

– Nem. Te csak pihenj! Nemsokára hat a gyógyszer. Jobb, ha én mondom el neki.

Eszter azonnal felhagyott a leskelődéssel, és gyorsan, nehogy anyja hallgatózáson kapja őt, átosont a szobájába. A szíve zakatolt. Végre megtudja, amit akart. Kiderül az igazság!

Óvatosan becsukta az ajtót, és ledobta magát az ágyára, mintha eddig a percig ott pihent volna, de abban a pillanatban meggondolta magát. Talán mégsem jó ötlet az ágyon feküdnie. Mi van, ha az anyja benéz, és azt hiszi, ő már alszik, és elmegy. Ezért inkább felpattant, és az asztalához sietett. Éppen leült a székére, amikor kopogtattak az ajtaján.

Anna nyitott be.

– Zavarok? Bejöhetek?

– Miért kérdezed, ha már bent is vagy – válaszolta Eszter színlelt sértődöttséggel.

– Magyarázatot vártál tőlem. Most azért jöttem, hogy elmondjak neked valamit. Nem sokat meséltünk apáddal az ötvenes évekről. Jobbnak láttuk, ha hallgatunk, és egyszerűen megfeledkezünk róla. De be kell látnom, az akkori életem is a múltam része, amit bár magam mögött hagytam, mégsem tudom kitörölni az emlékeim közül. Örökké az életem része marad.

Az asszony elhallgatott, és az ágy szélére ült. Eszter látta rajta, hogy a gondolatait rendezi magában.

Végül, hosszú hallgatás után, összeszedve minden erejét, Anna megszólalt:

– Nem várom el, hogy egyetérts a tettemmel, de bízom benne, miután elmeséltem neked az egészet, megértesz majd, és nem fogsz rám haragudni. Csupán annyit kérek tőled, ne szakíts félbe, és hallgass végig.

– Rendben, anya – felelte Eszter csöndesen.

Az emlékek hirtelen megrohanták Annát, és érezte, a sírás mardossa a torkát. Mélyen beszívta a levegőt, majd lassan kifújta.

– A levelet valóban én kaptam. Krisztián írta… a szeretőm – mondta ki végül. – Életem nagy szerelme.

– Tudtam!… Miért? – vágott a szavába Eszter hüledezve.

– Várj! – szakította félbe Anna. – Engedd, hogy végigmondjam.

Eszter visszafogta magát, és bár nehezére esett, indulatát elharapta.

– Korábban volt már egy férjem… Még apád előtt… – folytatta Anna remegő hangon. – Váradi Miklósnak hívták.

Lánya tágra nyílt szemmel meredt anyjára.

– Micsoda? Neked volt még egy férjed apán kívül? Ezt idáig nem említetted! Anya, hogy képzelted, hogy ezt…

Anna csöndre intette lányát.

– Hagyd, hogy elmondjam.

Tisztában volt vele, most már nincs visszaút. Fel kell fednie a múltat, és el kell mesélnie, mi is történt 1956-ban.