A szereplők részben vagy egészben valósak,
a történetben való felbukkanásuk hozzájárulásukkal történt.
A regény az író elméjének és az élet eseményeinek véletlenszerű találkozása.

© Csabai Márk, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-98-7

Mindenkinek és azoknak…

Nagyrabecsülésem jeléül mindenkinek, aki elszántan hisz bennem és az írásaim erejében.

És azoknak, akik felállítanak, amikor én már megfáradtan leülnék egy pohár borral a kezemben.

0. fejezet

A MI AFORIZMÁINK

Mint minden valamirevaló irodalmi művet, ezt is egy csontig lerágott bölcsességgel kéne kezdeni. Persze a világért sem akarok olyanokról szövegelni neked, ami amúgy is magától értetődő. Mint például, széllel szembe ne vizelj, és vécézés előtt is mossál kezet, ne csak utána. Sőt leginkább előtte kell. Az ilyen és ehhez hasonló közhelyek olyan hasznos útmutató intelmek a szinte biztos életben maradáshoz, mint az idegzsonglőr „gondolkodj előre” vagy „késő bánat” felkiáltások. Jesszusom, de utálom azokat a nagyokosokat, akik ezeket szajkózzak naphosszat, mintha csak az ő bölcsességük lenne. Ezeket akkor rühellem a legjobban, amikor látják, hogy nyakig vagyok a hullámzó szarban. Segítségnyújtásként pedig csupán ilyen idegtépő aforizmákra futja tőlük. De hát mit lehet tenni? Darwini fejlődésünk ékköve a behajlítható hüvelykujjunkon túl a kéretlen okoskodás. Ezt csakis mi tudjuk csinálni. Ezért vagyunk emberek, ezért vagyunk mi az evolúció csúcsa. Na csessze meg! Már én is ezt csinálom. Én is csúcs vagyok. Osztom az észt, pedig rosszul vagyok, hánynom kell tőle. De ígérem, nincs több tudálékoskodás. Inkább a saját történetemet mesélem el neked. Hiszen köztudott, okos ember a másik hibájából tanul. Én hibás vagyok, te meg legyél okos. Hülye ne legyél, mert abból már van bőven. Na tessék! Már megint itt egy csontig lerágott igazság. Ha már mást nem is, ezt végül csak sikerült összehoznom.

A karrierem csúcstámadása olyan csúfosan elbukott, mint az ígéretek a politikában. Mentségemre szóljon az a hervasztó tény, hogy a reménytelenség délibábja, azaz a könnyű pénz íze engem is magával ragadott, mint oly sok mindenkit ebben a nyüves életben. Hiszen ki a fene vágyott arra taknyosként, hogy krumplit süssön élete végéig óránként ötszázért? Aztán meg a szakmai karriere abban csúcsosodjon ki, hogy jól sózza-e le a burgonyaszirmokat, a legnagyobb izgalma pedig az legyen, hogy a szomszéd merülősütőnél egy olyan lapaj tag áll, aki egy jobb élet reményében költözött fel Budapestre, és gyökereihez hűen földialmának hívja azt a tetves burgonyát. Azt hiszem, pontosan ez futott át az agyamon közvetlen azután, hogy Maxim, azaz a legkisebb Bobrov a bordáim közé csapott. Fájdalmasan nyaklottam össze. Bár nem is vártam mást. Jól tudtam, a legkisebb Bobrov mindig alaposan sorozza, tapossa meg a prédáit. Persze ezt csak akkor tette, ha úgy érezte, legalább akkora erőfölény tornyosul a háta mögött – emberei által szó szerint megtestesítve –, mint ahány kiló súlyfelesleget cipelnek roskadozó husáng lábai. Öcsém, azok a durung lábak… Az a barom legkisebb Bobrov újra és újra a bordáim közé próbálta kopott talpú belépőjének az orrát. Majd becsináltam a fájdalomtól. Hm… Belépő. Ő mindig csak így hívta kedvenc cipőjét. Ezzel lépett be bárokba, éttermekbe és mások bordáiba, és olykor lelkivilágába is. Pontosan úgy, ahogyan azt velem is tette. Szóval a legkisebb Bobrov közölte velem, hogy maximum öt percem van még arra, hogy kielemezzem, hol is csesztem el ezt az egész telibevert dolgot. Majd halk, romantikával fűszerezett hangon a fülembe duruzsolta:

– Azért, hogy őszinte legyek, örülök, amiért ezt most benyaltad – egy hangyányit eltávolodott. Megállt. Háttal nekem. Két kezét maga előtt tartotta. Matatott. Talán a gyűrűjével babrált most is. Mindig ezt tette. Biztosan látta valami macsós gengszterfilmben, hogy ezt így kell csinálni. Ez a „mit is tegyek veled?”-féle gyűrűigazgatás. Pedig ennek a zsírfejnek semmi köze nem volt ám az alvilághoz. Ő is csak egy elkényeztetett seggfej volt, mint a többi hasonszőrű alak. Az ilyen trógerek öregei korábban rendszerint letettek valamit az asztalra, amivel elégséges hírnevet öklöztek ki maguknak ahhoz, hogy maradék éveiket viszonylagos gazdagságban és biztonságban tölthessék el „ki’családjukkal” egyetemben. Ez és a hozzá hasonló disznók meg úgy megélnek az öregükből, mint sáskaraj a bugaci veteményesből. Felfalnak és felélnek mindent. Aztán meg, ha gáz van, odébbállnak. Nyomukban csak a csontok maradnak, na meg a kifizetetlen számlák. Igen, azok bőven akadtak ám náluk.

– A rég várt bosszú ízénél nincs is édesebb – boldogan szövegelt, kiélvezve szenvedésem minden szemet gyönyörködtető pillanatát. Egyébként is, ez a pöcs mindig is utált engem, mint macska a vizet. Mindent elkövetett, hogy éreztesse velem, bizony ő most kurva dühös rám. Persze biztosított afelől, hogy a java még hátravan. Megkért, hogy legyek szívós, és ne dögöljek meg… egyelőre. Aztán ha valóban olyan tökös vagyok, és marad még elég vér a pucámban, lessem majd meg az örege arcát, amikor majd elé citál. Utoljára. Garantálja, hogy az tutira be fog nekem tenni. Megfogadtam a tanácsát. Kitartottam, hogy lássam az apját.

1. fejezet

A HIBA AZ ÖN MÚLTJÁBAN VAN

Mára már jól tudom, ennek az egésznek nem így kellett volna történnie. Ha akkor otthon nem csattant volna el az első pofon… Ha apám pofonját megelőzően nem markoltam volna fel a pénzeskorsójából azt a marék húszast, hogy cigit vegyek, meg még jópár száz forintot egyebekre, akkor talán nem is tartanék most itt. Pontosabban itt, a padlón, a Bobrovok kénye-kedve szerint kitéve a szenvedélyes szenvedtetésüknek. Tény, akkor megdőltem, de nemcsak erkölcsi értelemben, amiért csorbítottam az öregem megtakarítását, hanem úgy szó szerint is. A faterom rájött, hogy a spórolt pénzére úgy rájártam, mint a legyek a fűben lapuló ganéra. Öcsém, pedig ha tudnád, mennyire jól csináltam. Mikor rajtakapott, olyat lekevert nekem, hogy azt hittem, menten összecsinálom magam. Míg az egyik pofont apám erős jobbja, addig a másikat az új linóleumpadlónk adta. Látszott a rohadékon, hogy nagyon élvezte. Nem. Itt a rohadék alatt nem az apámra gondolok. Ő igazából rendes fószer volt. Afféle időzített bomba. Egyszer robban, de akkor mindent letarol, mint a cukiskodó „Little Boy” névre keresztelt atombomba. Szóval ő szorgos, becsületes ember volt. Nem olyan, mint én. Sosem voltam kibékülve azzal a retek linóleumpadlóval. Apámnak mondtam is, mikor megvette és lerakta, hogy milyen ocsmány meg minden. Persze ez őt nem érdekelte. Azt mondta, hogy fogjam be a szám, és tanuljak inkább. Aztán találjak jó szakmát, szerezzek munkát, keressek sok pénzt. Ezt követően pedig majd olyan padlót veszek, amilyet csak akarok. Neki erre telik most, és ami azt illeti, neki tetszik ez a hányás kamu márványminta. De míg ezt nem tudom megtenni, addig vigyázzak a számra, de leginkább magamra, mikor a zuhanyzóból kilépek vizes lábbal. Nehogy úgy járjak, mint múltkor, mikor hanyatt vágtam rajta magam, mint egy dupla gázsiért járatott kokott a Rákóczi téren. De rohadtul fájt az az angolspárga! Azóta is sajog a lágyékom, ha front jön. Pedig ennek már lassan valamivel több, mint huszonöt éve. Szóval, mikor apám meg az a rohadás padlója levert, elhatároztam, megfogadom a tanácsát. Persze csak a sok pénzt jegyeztem meg belőle, a munkát már kevésbé. Valamiért az nem csengett olyan jól. Ott, a földön heverve, gondoltam, lecserélem legalább az egyiküket. Persze a linóleumpadló esélyesebb volt, mert apámat azért nagyon is szerettem. Mint néhány évvel később egy vasárnapi rántott húsos családi ebéden kiderült, nem az volt a baj, hogy tizenhat évesen dohányoztam, hanem hogy megloptam. Ha kérek, adott volna. Nem kértem, így hát kaptam.

Pontosabban ez az egész csak az ő olvasatában volt lopás. Igazából nem loptam meg, de ő ezt már sosem tudta meg. Ahogyan azt sem, hogy én akkoriban gyakrabban döntöttem meg a pénzeskorsóját, mint ő az anyámat. Akkor ezt bizony nem csak egy pofonnal intézte volna el. Hiszen rendszerint abból a korsóból kölcsönöztem magamnak ügyes-bajos kis dolgaimhoz. De a kölcsönlopott pénzt mindig visszatettem. Sőt, tulajdonképpen mikor rajtakapott, akkor sem elvettem. Akkor pótoltam vissza éppen azt a zsetont, amiből Tádé barátom bátyjától vettem egy remek cangát. De imádtam! Fekete volt és bikakormányos, vagy hogy is hívják azt. Vagy négyszáz métert imádtam azt a vasat, aztán két sarokkal odébb el is adtam egy Samu nevű srácnak. Ő volt a környék hülyegyereke. Samu olyan igazi tompa agyú baromarc volt. Az a fajta, akinek a fejével simán beverhetsz egy ácskapcsot a fába. Észre sem veszi. Gondolom, nem hiába becézik Samunak a tizenöt kilós betonkalapácsot is. Szóval Samu azt hitte, ha ilyen vagány cangával feszít, kevesebben fogják utálni a suliban. Pedig elég lett volna, ha csak néhanapján lefürdik, és levakarja azt az iszonyat sárga lepedéket a kiálló szemfogairól. De mit bántam én. Ha ő ebben hitte a menőségét és még pénzt is fogtam rajta, hát hajtson el vele a búsba. Apám visszakapta a pénzét, és még nekem is maradt. Valahogy így kezdődött az egész. Nemhiába, már akkor is a véremben volt az üzlet.

2. fejezet

HA A DUNA MESÉLNI TUDNA, HA ÉN MESÉLHETNÉK

Szóval a könnyű pénz íze engem is magával ragadott – futott át az agyamon. Aztán egy erőteljes rúgással az éppen felújítás alatt álló Luxury Hotel liftjébe tessékelt be az ifjabb Bobrov. Majd magabiztosan utánam lépett a társával, aki történetesen az én régi haverom, Tádé volt. Legkisebb Bobrov újra nekem esett. Bár ez túlzó kifejezés, mert igazából úgy ütött és rugdosott, mint egy rossz kis kancsó. Már biztosan elfáradt. Sosem bírtam az ilyen apjukra feszengős kis taknyokat. Főleg ha azok a zsúrvázák olyanra feszengtek, aki történetesen én magam voltam. Tádé némán állt. A lift gombjaival babrált. Mintha csak valami összeesküvés-elméletet akarna kiötleni a gombok táblán való elhelyezésével kapcsolatban. Nem tudom, mit totojázott. Hiszen a házban mindenki tudta, melyik gombot kell megnyomni, ha a főnökhöz akar felkúszni. Néha azért egy-egy lopott pillantást vettet rám annak ellenére is, hogy igyekezett látótere perifériájára szorítani engem. Aztán fejét csóválva újra a lift számlapját nézte. Tétovázott, de végül megtalálta a tökét. Megnyomta a hatos gombot. Azért ez nagyon fájt. Nem a legkisebb Bobrov olykor célt ért támadásaira gondolok, habár ami azt illeti, újult erővel néha már egészen ráérzett a rugdosódás művészetére. Persze most megint ide lehetne nyögni valami trendi szentenciát, hogy a „döntés csak rajtad áll, hogy felkelsz és továbblépsz-e”, meg hasonlók. De én, Csatai Csaba, mondom neked Budapestről, hogy akik az ilyen és ehhez hasonlatos agyonfilterezett gondolatokat legyártották az instagramra, azok még nem feküdtek egy Bobrov cipője alatt. Pff… nagyokosok! Hanem az volt nagyon nyomasztó, hogy egy gyermekkori barátom a hóhérom. Tádé küldi fel a liftet a hírhedt oroszhoz, magához az öreg Ivan Antonovics Bobrovhoz. A Luxury Hotel aulájában lődörgő néhány tag érdeklődve figyelte magánszámukat. Látszott rajtuk, hogy ők is szívesen ütöttek-rúgtak volna engem. Persze tették volna mindezt ahelyett, hogy a székeken ücsörögve kávézgatnak, kártyázgatnak, na meg nézik, mint Rozi a moziban a hozzám hasonló alakokat, akik isten tudja, miért, de nem jöttek ki jól az öreg Bobrovval. Azok a mustráló alakok mind Bobrov kutyái voltak, ahogy Tádé és jómagam is. Bár a jelek szerint nekem éppen felmondani készültek. Láttam, ahogy az öreg orosz egyik hallban ücsörgő kutyája, Szeró, még el is fintorodott, mikor benyeltem egy férfiasra sikeredett rúgást valahol a hetedik és a nyolcadik bordám között. Így utólag bevallom, akkor valóban majdnem beszartam. Ezt a rúgást Tádé intézte. Gondolom, nem mondok újat azzal, hogy rohadtul fájt, hiszen ha Tádé valamit tudott, az nem más volt, mint a rúgás. Egyszer láttam, hogy akkorát lépett egy tag gyomrába, hogy az háttal menten átbucskázott egy bárasztalon, és nyüszítve szájon át adta ki a golyóit.

Nagy levegőt szívtam be, aminek jó része belém is szorult egy időre. Ráébredtem, hogy nem együttérzésből fintorgott Szeró. Az ifjabb Bobrov – Maxim – lábával a lift padlóján tartott, és a már kezében lógatott Berettával jelezte, jobb is nekem, ha ott maradok. Rém megalázó volt ez az egész, de most már legfőképpen fájdalmas. Az elmúlt percek fényében egy dologban biztos voltam. Ha az esetet megelőzően volt is vesekövem, már biztosan nincs. Hiszen a humánterápiával Tádé és a legkisebb Bobrov úgy szétzúzta, hogy még ultrahanggal sem sikerülhetett volna jobban. Mit nekem svájci csúcstechnika, ha az eredményt egy pesti lapaj talpával is el lehet érni. Amúgy meg a másik fontos dolog a legkisebb Bobrovval kapcsolatban – ha még nem sejtetted volna –, ő egy igazi pöcs volt. Tömzsi alkatú, buta serpenyőpofájú, és mindig be volt izzadva a hónalja. Fiatal kora ellenére már bőven kopaszodott is. Az a retardáltféle tag volt, akinek csak azért járt a tisztelet, mert ő maga is Bobrov volt. De ahogyan ez a mai világban megy, minden defektje ellenére örökké iszonyat jó bőr bigékkel furikázott. Mindig is sajnáltam ezeket a xenonvadász libákat. Gondolom, az anyjuk egyszer sem mondta el nekik, hogy a születendő szerelemgyerek az apjára fog hasonlítani, nem pedig a kocsira. Divatos kifejezéssel élve, szocializálódás szempontjából Maxim abszolút bio volt. Olyan természetesen nyers és elviselhetetlen, hogy hozzá képest egy varacskosdisznó igazi kultúrlény és meghitt társ egy életen át a délután öt órai teázásokhoz. Az ő szépsége az apja pénzében gyökerezett. Talán ezért is hívhatták macikámnak a büdös disznó helyett. Egyszer láttam, amint egy kis piti dílert egy cigány téglával vert agyon. Állítólag azért, mert spuri helyett sütőport akart eladni neki. Hiába minden rendkívül óvatos ellenkezés és ágálás. Nem szólhattunk Maximra, hiszen ő Ivan Antonovics Bobrov és Natasa nevű felesége szerelmének velejéig rothadt gyümölcse, aki egy liternyi Krasznaja Moszkva illatától túlfűtött estén fogant. Romantikus, mi? Na persze ez a sütőpordolog annyira volt igaz, mint hogy Iraknak atomfegyvere van. Lehet is, meg nem is, de az igazságot csak a halottak tudják. Mint például a díler. Hiszen a legkisebb Bobrov azt mondott nekünk, amit csak akart. Mi meg kötelesek voltunk elhinni. Így megy ez. Íme, a Bobrovék diktatórikus demokráciája. Választhatsz: igazuk van, vagy igazuk van. Ez afféle van rajta sapka, nincs rajta sapka dolog volt részéről. Talán ismered a szitut. Maxim bepörgött, mint a ringlispíl, és úgy meglékelte a tag fejét, mint hevesi gazda a szezonja első dinnyéjét: élvezettel és izgalommal. A cirkusz végén persze ment bulizni, mintha mi sem történt volna. Míg az a pöcs legkisebb Bobrov mulatott, addig Tádé meg jómagam eltakarítottuk a tagot. Fóliába csavartuk az exdílert, és betuszkoltuk a csomagtartóba.

– Eggyel kevesebb – sóhajtottam, és lecsaptam a kocsi csomagtartóját. Elhiheted, rohadtul nem volt ínyemre valaki fiát a kalaptartó alá gyömöszölni. Erre Tádé csak legyintett, és csupán annyit mondott:

– Holnap tíz másik lép a helyébe, te is tudod. Ez egy ilyen világ. Elcseszett egy pöcegödör, ami azt illeti. Nem hiszem, hogy ez a pacák súly lenne a mérleg bármelyik oldalán is – közölte, és visszaindult a legkisebb Bobrov lábához. Aztán hajnalban, mikor a teljesen kész Maximot vittük haza, megálltunk, és némi plusz súllyal megúsztattuk a tagot a vén Dunában. Úgy be volt csomagolva, mint Tescóban a mellfilé. A test csobbanása hosszasan hallatszott az éj csöndjében. Egy darabig csak néztem a víz háborgó felszínét, ami szépen lassan újra kisimult. Mintha el is felejtette volna, hogy az imént felzavartuk a nyugalmát.

– Mi lesz már? Gyere! Vagy te is utána akarsz menni? – hallottam a legkisebb Bobrov hangját a hátsó ülésről.

– Megyek már! – jó kutyaként vakkantottam. Tádé bevárt a kocsinál. Egy percre megtámaszkodott a tetején. Engem vizslatott.

– Most mit akarsz, mit mondjak?

– Amit csak akarsz – vigyorgott Tádé.

– Gyűlölöm! – némán sírtam fel, és a hátsó ülésen elterült Maxim felé böktem. Tádé csak annyit mondott:

– Szerintem ez kölcsönös… – majd fejcsóválva beült a kocsiba.

Miközben Tádé mellé huppantam az anyósülésre, egyre csak az a gondolat cikázott a fejemben: ha a Duna mesélni tudna, ha én mesélhetnék…

A Dunáról jut eszembe, hogy van egy teóriám, miszerint szoros hasonlóság van a Duna és a sivatag közt. Bár két véglet, de mégis egy. Ahogyan Nicky Santoro mondta: „A sivatagban problémák vannak eltemetve.” Ha a jó öreg Nicky így látta a sivatagot, akkor szívesen megmutatnám neki a mi Dunánkat. Erre vajon mit mondana? Erre varrjon gombot a jó öreg Nicky!

Szóval Bobrovéknál így ment minden. Tudtam, innét a következő megállóm nekem is a Duna lesz, mert ezek bizonyára engem sem fognak kímélni, mikor végleg elegük lesz belőlem, vagy éppen a helyzet úgy kívánja.

Lustán húzódott be mögöttünk a liftajtó, mintha csak időt akarna nekem nyerni.

– Minek az embernek ellenség, ha ilyen barátai is lehetnek, mint ti, srácok! – fellestem a földről. Bár ne tettem volna. Egyenesen Maxim Berettájának csövébe bámultam. Én mondom neked, az a pisztoly már valósággal remegett, hogy elsülhessen végre. Akárcsak markolatát szorongató gazdája.

– Kussoljál! – a legkisebb Bobrov ismételten oldalba rúgott, mint egy rühes kutyát. A jó barátság kedvéért ezt igyekeztem kérésnek felfogni. Tetű lassan vánszorgott felfelé a lift. Öröm volt az ürömben, hogy a főnökhöz, Ivan Antonovics Bobrovhoz legalább nem kellett fellépcsőznöm a legfelső szintre, a hatodikra. Mindig is gyűlöltem lépcsőzni, főleg ha közben rugdostak is.

– Tudod, még otthon, Kirivban gyerekkoromban volt egy Geroy nevű kutyám. Majdnem agyonvertem, mert behugyozott a szőnyegre – kezdte nagy átéléssel az a pöcs Maxim. – Meg is vakult a baljára… De még így is, egy szemmel is hálásabb volt, mint te – magyarázott, míg a kabinunk felfelé zakatolt a hatodikra.

– Ha én is elérném a nyelvemmel a golyóimat, nyugodtabban tudnék kezelni pár dolgot. Többek között téged is. De tudod, mit, adok egy lehetőséget, hogy ne húzzam fel magam. Segítenél? Megnyalod őket? – tudakoltam, mire a legkisebb Bobrov megvillantotta törött fényű, de mégis vagyont érő mosolyát. Sosem értettem, miért nem tudta megcsináltatni a csorba jobb szemfogát. Úgy tűnt, ma nagyon rugdosódós hangulatában van. Maxim egy akkorát küldött belém, hogy azt hittem, menten összepiszkítom magam, mint valami inkontinenciában szenvedő tizenöt éves németjuhász.

– Végre! Látom, ráéreztél az ízére! – nyögtem, és ennek a dicséretnek köszönhetően megállás nélkül, a második emelettől egészen a hatodik szintig taposott, rúgott. Már biztos voltam abban, hogy nem kedvel engem. Részéről vége volt a barátságunknak. És attól tartok, elértük azt a bizonyos pontot, melyről az én részemről is visszafordíthatatlan sérelmeket szenvedett a kapcsolatunk. Pedig régen jóban voltunk, ugyanúgy, mint azzal a flepnis Tádéval. De elszúrtam ezt is, mint oly sok minden mást az életemben. Nagyobbat kellett volna ütnöm azzal a rohadt franciakulcs öklömmel, mikor Tádé parancsszóra rám rontott, hogy ide hurcoljon az öreg elé.

2 és 1/2. fejezet

ÖKLÖSREGGELI

Tádé és az a pöcs legkisebb Bobrov megjelenése váratlan meglepetésként ért. Hiszen betoppanásuk előtt alig egy órával hívott Tádé, hogy mára szabadnapot kaptunk. Most nincs semmi dolgunk. Legfeljebb majd csak este lesz, úgyhogy addig csináljak, amit akarok. Lerakta a telefont. Nem sokat keseregtem azon, hogy nem kell ma azokkal a barom Bobrovékkal hasítanom. Gondoltam, kihasználom a percet, és normális ember leszek legalább egy nap erejéig. Úgy terveztem, főzök egy jó ebédet. Elolvasom az újság sportrovatát. A többi része meg jó lesz vécépapírnak. Aztán karikázok egyet a belvárosban. Húztam a cipőmet, és lementem a sarki huszonnégyes boltba. Azt terveztem, csinálok egy jó hagymás tojást valami jóféle sült kolbásszal villásreggelire. Amikor kiléptem a huszonnégyes ajtaján hónom alatt a tálca tojással és a napom fénypontjának számító debrecenivel, a szűk utca túloldalán megpillantottam a legkisebb Bobrovot és Tádét, ahogyan kipattannak a kocsiból. Rossz érzés töltött el. A hideg futott végig a hátamon. Jól tudtam, nem jelent jót, ha szabadnapodon váratlanul a főnököd jön érted. Méghozzá kísérettel. Sok ember könyvének az utolsó fejezetében kaptam már szerepet én is mint kíséret. Tudtam, mi következik. Mintha csak észre sem vettem volna őket, fejemet leszegve balra indultam. Ők velem párhuzamosan az utca túloldalán sürgős léptekkel igyekeztek tartani velem a tempót.

– Állj meg, bassza meg! Beszélnünk kell! A rohadt életbe, állj már meg! – hallottam annak a pöcs legkisebb Bobrovnak a hangját. A kajám a flaszteren landolt. Futásnak eredtem nyomomban Tádéval, aki kaukázusi forma lévén is úgy futott, mintha a szavannákon kapta volna a tréninget gepárd edzőjétől. Néhány sarokkal odébb beért, és rám vetette magát. Bevallom, én ütöttem először. Ahogy vállamon éreztem a kezét, rögvest megfordultam, és lendületből egy akkorát küldtem az arcába, hogy még a bütykeim is felsikítottak. Meg is sajnáltam, mikor totális képzavarral az arcán seggre ült. Szinte látszott rajta, nem hiszi el, hogy megütöttem. Futottam tovább, pedig ha valamit igazán gyűlöltem a fogorvosokon kívül, az a futás volt. Nem törődtem senkivel és semmivel. Menekvés közben a ráérős lődörgőket úgy borogattam fel, mint Fradi–Újpest meccsen szokás a kukákat. Vállam fölött hátralestem. Láttam, ahogyan Tádé feltápászkodik. Maximot nem láttam. Sajgó kézfejemre pillantottam, majd rögtön megtudtam, hol is van az a pöcs legkisebb Bobrov. Fékcsikorgás rázta meg a környéket. Majd ezután egy tompa puffanás hallatta magát. A csikorgás Maxim autója volt, a puffanás pedig én magam. Közvetlen elém húzta be a járgányt az a pöcs, mire én meg fájdalmasan átbucskáztam a motorháztetőn, és úgy elnyaltam az úton, mint egy laposmacska. Akárhogy is próbáltam, nem tudtam levegőt venni. A mellkasom feszült. Minden porcikám sajgott. A fülem úgy zúgott, mintha egy egész Gripen flotta duruzsolt volna nekem közvetlen közelről. Próbáltam talpra állni. Nem ment. Hátamra fordultam, és Maxim máris a mellkasomon pihentette azt az elefántlábát, kezében lógatva vasból készült farokhosszabbítóját, amit mások csak Berettának hívtak. Tádé is beért minket. Paradicsomvörös volt a pofája. Megragadott és felvakart a földről, miközben azt dörmögte:

– Ezt rohadtul nem így kellett volna! – csóválta a fejét.

– Szerintem is túlzás volt elgázolni! – fájdalmasan nyögtem, és végre kaptam levegőt is, ahogy Tádénak köszönhetően kiegyenesedtem.

– Kössé’ csomót a nyelvedre, te szarházi! – morgott a legkisebb Bobrov. Betuszkoltak a csomagtartóba. Szóval ezek úgy bántak velem, mintha a rosszak legrosszabbja lettem volna. Na persze, nem vagyok én rossz ember, vagy mi a franc. Csak simán pöcs voltam. Menekülni próbáltam az ítéletem elől, ahogyan bárki más tette volna. Elhittem, hogy lehetek több, mint simán Csatai Csaba. Én „A Csatai Csaba” akartam lenni. És ahhoz, hogy több legyek, egyetlen út vezetett. És még mielőtt azt hiszed, hogy pénzre gondolok, hát nem. Nagyot tévedsz. Én kurva sok pénzre gondolok. És megtettem a legrosszabbat, megpróbáltam átverni Ivan Antonovics Bobrovot. Szóval így kezdődött ez az egész átkozott cirkusz.