Az iszlámra vonatkozó részek Balogh Tímea
A nők helyzete az iszlámban
című szakdolgozatából származnak
 (Budapesti Gazdasági Főiskola Külkereskedelmi Főiskolai Kar,
Gazdaságdiplomácia és Nemzetközi Menedzsment szak,
Tőzsde-pénzintézetek szakirány, 2007).

© Dee Dumas, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-23-9

„Mert amit az agy a legjobban tilt,
az az, amit a szív a legjobban akar…”

Első fejezet

Kora tavaszi délután volt Sardzsában. A levegő még nem volt igazán forró, inkább csak kellemesen meleg, s a szél is alig fújdogált ebben a varázslatos arab városban. Sardzsa az Arab-félsziget harmadik legnagyobb emírsége volt. Az egyetlen emírség az országban, ahol egyszerre megtalálható a homoksivatag és a hegyek, de a keleti tengerparton a félsziget legszebb mangroveerdeje is itt fekszik. A gyönyörű, ám érdekes erdő jellegzetessége, hogy a fák gyökereinek egy része nem a földben, hanem a felszín felett helyezkedik el, így amikor a tenger a dagály idején elönti a partot, a fákat az áramlat nem tudja elsodorni.

Yasmine ezen a csodaszép napon a kertjükben üldögélt, egy árnyékot adó pálmafa tövében. A kert hatalmas volt, de egy téglafal vette körbe, elrejtve a kíváncsiskodók szeme elől. Ameddig a szem ellátott, itt minden zöldben pompázott. A füvön lapos kövekkel kirakott járdák kanyarogtak, melynek szélét még fiatal, apró pálmafák díszítették. A zöld pázsit szinte mindig frissen volt vágva, így az egész udvart elárasztotta a zöld fű illata. A kertben volt egy kis méretű, márványból faragott, díszes szökőkút, és benne pici halak fickándoztak. Ez volt az emírség egyik legnagyobb és egyben legszebb rezidenciája. A tulajdonosa pedig egy igen gazdag férfi, Abd ar-Rashid Gibran, aki nemcsak emírként tevékenykedett, de az ország temérdek mennyiségű munkát adó alelnöki posztját is ő töltötte be. Ráadásul a férfi ezzel együtt megkapta az általa vezetett Sardzsa emírségben a sejk, vagyis uralkodó titulust.

Egyetlen gyermeke egy lány volt, akit magyar származású felesége szült neki. Imádta a lányát, ő jelentette neki az élet értelmét, s amikor csak tehette, mindig mellette volt. Sokat játszottak a kertben, de a Koránból is együtt olvastak fel, s a férfi tudta, hogy ez a sok tanulás és odafigyelés, amit a lányának szentel, egyszer majd megtérül. Rashid Gibran arra vágyott, hogy amikor a lánya felnő, akkor majd férjhez megy egy olyan tisztességes és gazdag férfihoz, akire rábízhatja a vagyonát, és átadhatja neki a rangjait is. Emellett arra is nagyon vigyázott, hogy a lányának a kérője becsületes muzulmán férfi legyen, aki az iszlám hit szerint él, és eszerint neveli majd az unokáit is.

Ahogy teltek az évek, Yasmine gyönyörű nővé érett, hosszú barna haját általában, ahogy ezen a napon is, copfba fogta fel, karcsú testét egy nadrág és egy térdig érő tunika takarta, fején pedig hidzsábot hordott. Utóbbinak a viselése a ház falain belül nem volt kötelező neki, csak ha vendégek látogatták meg a családot, vagy abban az esetben, ha a lány elhagyta a rezidenciát. Az apja iránti tiszteletből ő mégis szinte mindig viselte ezt a ruhadarabot. A hidzsáb lényege az volt, hogy a hajat és a nyakat eltakarja ugyan, de látni hagyja az arcot. Yasmine arca olyan hibátlan volt, mint a porcelán, s szemei csillogó kékje az ég színével vetekedett. Tekintete sugárzó, s kedvességet árasztott, mindenkit elbűvölt vele. Bár az idő múlásával az apját már nem tudta levenni a lábáról, mert ő az utóbbi időben nagyon szigorú lett a gyermekével.

A lány a kezében jegyzeteket tartott, mellette pedig könyvek hevertek a fűben. A vizsgáira készült, de nem tudott koncentrálni a tanulásra, inkább elmerengett a táj szépségén, s azon gondolkodott, hogyan tudná meggyőzni az apját arról, hogy külföldre engedje őt tanulni. Yasmine szeretett volna egyetemre menni, egy jó hírű, kiváló iskolába, s orvosként diplomázni. Elhatározása az volt, hogy anyja szülőhazájában, Magyarországon kezdje meg felsőfokú tanulmányait. Viszont tisztában volt az apja akaratával, miszerint inkább férjhez kéne mennie, mint hogy tanulásra fordítsa az idejét, de a lány úgy érezte, hogy Abd ar-Rashid Gibran egy picit azért hajlik a továbbtanulása felé is. Arról viszont hallani sem akart, hogy a lánya külföldre menjen. Szerette volna, ha az egy szem gyermeke itt, az emírségekben diplomázna. De Yasmine gondolatai újra elkalandoztak a tájban, s azt nézte hosszú percekig, hogyan táncolnak a pálmafák levelei a szélben.

Ez volt az ő hazája, az Egyesült Arab Emírségek, ahol a nyarak forróak, és a telek enyhék. Sosem járt más országban, nem ismert más embereket, sem kultúrákat. Az apja kicsi kora óta szigorú muzulmán neveltetésben részesítette, amelybe beletartozott a napi ötszöri ima, a mekkai zarándoklás, és nem utolsósorban a Ramadán szigorú betartása, na meg persze az engedelmesség. S neki engedelmeskednie kellett az apja parancsainak. Bár a szíve sajgott, hiszen félig magyar származású volt, és szerette volna azt az életet is megismerni, amit az apja tiltott neki. Úgy érezte, be van zárva ebbe a sokak által varázslatosnak tartott világba. Yasmine viszont menekülni szeretett volna az aranykalitkából, szabadabban akart élni, kötöttségek nélkül, úgy, ahogy annak idején az édesanyja, Lilla tette Magyarországon. De tudta, hogy számára ez nem lehetséges, ő sosem lehet olyan szabad, mint az édesanyja volt. Még akkor sem, ha valami csoda folytán anyja szülőhazájában tanulhatna tovább.

Merengését apja testőrének, Jabarnak a hangja szakította félbe.

– Kisasszony, kérem – szólalt meg a lány háta mögött, s a gondolataiból kizökkentett Yasmine ettől majdnem frászt kapott –, az apja a dolgozószobájában várja önt – mondta a férfi.

– Máris megyek – válaszolta remegő hangon, majd miközben a szíve összevissza kalapált, összeszedte a holmiját, s lassú léptekkel elindult a hatalmas ház felé. A lány tudta, hogy az apja a továbbtanulásáról szeretne beszélni vele, így hát a ház felé igyekezve megpróbálta összeszedni a gondolatait, hogy mit is szeretne mondani Rashid Gibrannak.

A ház óriási volt, annak ellenére, hogy csak egy emelet volt benne. Falait kívülről fehér mészkő borította, a ház teraszát és a földszinti hatalmas tereket pedig nagy, hófehér márványlapok ékesítették. A földszinten kapott helyet a konyha, az étkező és a szalon, s a konyha mellett volt a kisegítők szobája. Az emeleten pedig három lakosztály volt, és egy vendégszoba, mindegyikhez külön fürdőszoba tartozott. Természetesen itt volt Rashid Gibran dolgozószobája is. Egy hatalmas, szőnyeggel fedett márványlépcső vezetett fel oda.

Yasmine apja, Abd ar-Rashid Gibran nemcsak sejkként mutatta meg, hogy mennyire szigorú, de apaként és férjként sem volt engedékenyebb. Így nem volt könnyű vele az élet. Ő hithű muzulmánként élte napjait, szabályok és imádságok között, Allahot tisztelve és szeretve, s feleségét és lányát is kötötték szigorú szabályai, melyeket be kellett tartaniuk.

Persze a felesége, Lilla hozzászokott már ehhez az élethez, hiszen ő választotta, és ráadásul szerelmes volt Rashidba még majdnem húsz év elteltével is.

Az igazat megvallva Yasmine is mindig erre vágyott, hogy olyan férfihoz menjen feleségül, akibe szerelmes, és biztos volt benne, hogy az emírségben nem fogja megtalálni az igazit, mert úgy érezte, hogy sosem fog ehhez a világhoz tartozni, s nem tud ehhez az életvitelhez hozzászokni, hiába itt nőtt fel Sardzsában, s hiába kapott muzulmán neveltetést a szüleitől. S abban is biztos volt, hogy nem akar szabályokhoz kötve élni, mások előtt hajlongva, s egy olyan férj parancsaira várni, akit nem szeret. Szerette volna megismerni anyja szülőhazáját, mert úgy érezte, hogy jelenleg félemberként él, s Magyarországon talán megtalálhatja a másik felét. Így felfedezheti igazi önmagát.

Rashid Gibran dolgozószobájához érve vett egy mély levegőt, majd bekopogott, s bár apja nem mondta, hogy bemehet, ő mégis benyitott az ajtón.

– Hívatott, apám? – szólalt meg a lány csendesen.

– Igen, ülj le – válaszolt a férfi komoran, miközben az asztala fölé hajolva egy pillantást sem vetett a gyermekére.

Yasmine helyet foglalt a dolgozóasztalnál az apjával szemben, s a kezében tartott könyveit lepakolta az asztal sarkára.

Abd ar-Rashid Gibran magas, izmos férfi volt, fekete haját mindig rövidre vágatta, s a borostát nem tűrte meg az arcán. Minden reggel frissen borotválkozva jelent meg a napi első imára. Szemei mélybarnák voltak, s tekintélyt parancsolóan nézett mindenkire. A legdrágább fűszeres parfümök árasztották el elegáns öltönyeit. Nem tűrt ellentmondást semmilyen téren, még a dolgozószobáját is maga rendezte be. Senkinek nem engedte, hogy beleszóljon a dolgába. Még a feleségének, Lillának sem. Bár a nő véleményét meghallgatta, a döntéseit maga hozta.

A szoba óriási volt, ennek ellenére nem volt zsúfolásig tömve. Az egyik fal mellett pár könyvespolc sorakozott, amellett a sarokban egy kis asztal állt és egy kényelmes szék, ahol Rashid Gibran olvasgathatott vagy megihatott egy csésze teát, hogy kikapcsolódjon munka közben. A szoba közepén állt a nem túl nagy, fából készült dolgozóasztala, egy hatalmas irodai székkel, azzal szemben pedig két kényelmes fotel volt elhelyezve. A padlót kézzel szőtt, igen drága szőnyeg borította, s pár képet is akasztott a falra. Amikor Yasmine apja megszólalt, szinte visszhangzott a helyiség.

– Látom, tanultál – nézett végre a lányára.

– Igen – válaszolta ő kurtán.

– Helyes – mondta a férfi komoran, majd valamit még jegyzetelt egy papírlapra, azután összekulcsolta a kezét, hátradőlt a székében, s újra a lányára nézett. – Hamarosan levizsgázol. Azt mondtad nemrégiben, hogy szeretnél továbbtanulni, s nem akarsz még férjhez menni. De akkor még nem tudtad pontosan, hogy milyen irányban szeretnéd folytatni a tanulmányaidat. Most már itt az ideje eldöntened, melyik egyetemre szeretnél menni.

– Igen, tudom – bólogatott Yasmine, majd egy kis szünet után így folytatta. – Orvosi egyetemre szeretnék menni, apám – s hangja megremegett, hiszen ő már tudta, amit az apja ekkor még nem. Mégpedig azt, hogy nem akar ebben az országban maradni.

– Jó döntés – bólintott Abd ar-Rashid Gibran. – Akkor megkeressük a legjobb orvosi egyetemet itt, az emírségben – tette hozzá hangsúlyozva az emírség szót.

– Az a helyzet, apám, hogy én szívesebben mennék Magyarországra – mondta halkan a lány összeszedve minden bátorságát, majd nyelt egy nagyot, hiszen tudta, hogy most ásta alá maradék tekintélyét az apja előtt. Pontosan tudta, hogy mi a véleménye Rashidnak a külföldi tanulásról.

– Szó sem lehet róla! – förmedt rá hirtelen a férfi.

– Azt mondta, apám, hogy a legjobb egyetemre küldene, s Magyarországnak tudtommal nagyon jó egyetemei vannak – hadarta Yasmine magyarázkodva. – Anyu azt mondta…

Rashid felállt az asztaltól, majd tenyerével megtámaszkodott a szélén, s mint egy torony, magasodott a lánya fölé, úgy, hogy ő még a mondatát sem tudta befejezni, végül csak nyelt egy nagyot.

– Verd ki a fejedből, Yasmine! Nem mész külföldre tanulni! Vagy az emírségben maradsz, vagy ha ez nem tetszik, akkor nem tanulsz tovább! Nekem mindegy! De ha nem tanulsz tovább, akkor férjhez kell menned! – tartott szünetet, majd így folytatta. – Én tiszteletben tartottam, hogy te tovább szeretnél tanulni a vizsgáid után, de ez csak akkor lehetséges, ha az országban maradsz! Mindennek van határa, kisasszony!

– De… – kezdte volna a lány, de az apja ismét beléfojtotta a szót.

– Nincs de! Engedelmességre tanítottalak, nem pedig makacsságra! Gondold át, amit mondtam – ült vissza a székébe, és rendezgetni kezdte a papírkupacot, ami az asztalán hevert. Egy kis idő után nyugodt hangon így szólt: – Most pedig eljött az ima ideje. Menjünk, keressük meg az édesanyádat!

Lilla már a szalonban várta a férjét és a lányát, előkészülve az imádsághoz. A nő a lányához hasonlóan nadrágot és tunikát viselt, szőke haját neki is, mint a lányának, hidzsáb fedte. A szalon volt a legtágasabb helyiség a házban, s csak egy dohányzóasztal, egy kényelmes párnákkal kirakott kanapé s két fotel volt benne, meg persze rengeteg növény. Ez a helyiség volt a legalkalmasabb, ha a család együtt imádkozott, hiszen kényelmesen elfértek benne, mert a fohászkodás alatt sokat kellett térdelni és hajlongani, viszont itt nem zavarhatták meg egymást az imádkozás során.

Amikor Yasmine és az apja beléptek a szalonba, a férfi és Lilla egymásra mosolyogtak, de nem szóltak, s nem is érintették meg egymást. Minden imádságot rituális mosakodás előz meg, s ha a mosdás és az imádkozás között eltelt időben bármi olyan történik, ami ebben a vallásban tisztátlannak számít, újra kell kezdeni a szertartást.

Rashid a felesége elé ment, s hátat fordított neki, lánya pedig Lilla mellé állt, egymástól úgy egy karnyújtásnyira, s mindhárman Mekka irányába néztek, végül a férfi elkezdte az imádságot.

– Allahu akbar! – mondta Rashid, és a két nő is bekapcsolódott.

Az ima végeztével a férfi odament a feleségéhez, megcsókolta, majd elnézést kért tőle, mondván, sok még a tennivalója, s visszament a dolgozószobájába. A lányára még csak rá sem nézett. Így anya és lánya kettesben maradtak a szalonban.

– Anya – szólalt meg Yasmine, amikor az apja kiment a nappaliból –, szánnál rám pár percet?

– Természetesen – válaszolta a nő. – Talán valami baj van, drágám? – kérdezte az asszony, miután a lánya szemébe nézett, s abban elkeseredettséget látott.

– Csak a továbbtanulásomról lenne szó – válaszolta a lány.

– Gyere, menjünk ki a teraszra, s igyunk egy teát – karolta át a nő a lánya derekát. – Azira, kérlek, készíts nekünk két csésze teát – kérte Lilla az egyik konyhai kisegítőt.

– Máris készítem, asszonyom – válaszolta a fiatal nő, aki épp a virágokat öntözte.

Anya és lánya a teraszra mentek, majd belehuppantak egy kényelmes, puha kanapéba.

– Hallgatlak, drágám – nézett a lányára a nő.

– Szóval – kezdte Yasmine –, apa az ima előtt magához hívatott, s megkérdezte, hogy sikerült-e már eldöntenem, melyik egyetemre mennék – magyarázta a lány. – Megmondtam neki, hogy az orvosira szeretnék menni, aminek persze nagyon örült, de hallani sem akar arról, hogy elhagyom az országot.

– S te szívesen mennél Magyarországra tanulni. Jól gondolom? – kérdezte sóhajtva a másik.

– Igen – bólogatott Yasmine. – Szabadabb szeretnék lenni, én nem bírom ezt a kalitkát – csuklott el végül a hangja. – És amiket meséltél nekem az országról, szívesen megismerném. Nagyon vágyom oda, nem tudom megmagyarázni, hogy mi az oka, talán csak szabadulni akarok apámtól vagy a kötelességektől, de megfulladok, ha itt kell maradnom. Levegőre vágyom, s tudom, hogy van élet az emírségen kívül is, amit nagyon szeretnék megismerni. Ez a te életed, a múltad, s a gyökereim egy része. Ez a hely – tárta szét a karját a lány – lehet bármilyen gyönyörű vagy fantasztikus, de számomra csak egy börtön – keseredett el újra Yasmine.

Közben a tea is megérkezett. Azira letette a tálcát a kanapé előtt lévő asztalkára, majd mindkét nőnek töltött egy-egy csészével.

– Köszönjük, Azira – nézett fel a fiatal nőre Yasmine.

– Kérnek még valamit, asszonyom? – kérdezte a kisegítő Lillától.

– Nem, köszönjük. Elmehetsz – válaszolta az asszony, majd a lányára nézett. – Tudod, Yasmine, az apád jó ember, ő csak nem akarja, hogy ki legyél szolgáltatva idegen embereknek egy idegen világban s egy, a számodra ismeretlen kultúrában. A mai világban máshogy néznek ránk és a kultúránkra meg a társadalmunkra az emberek.

– Gondolom, a terroristák miatt – hajtotta le a lány a fejét –, de mi nem vagyunk azok – nézett újra az anyjára. – Mi nem vagyunk rosszak, ugyanolyan emberek vagyunk, mint bárki más ezen a földön. Az a baj, hogy az emberek pár elmebeteg cselekedetei után alkotnak véleményt a társadalmunkról.

– Ez így igaz, s valóban nem vagyunk rossz emberek – kortyolt bele a nő a teába. – Én ezzel csak azt akartam mondani, hogy édesapád csak szeretne megóvni téged egy csalódástól. Te egy olyan országról álmodsz, amiben én éltem magyar nőként. De nem tudhatod, hogy egy arab lányra mi vár ott.

– Tudom. De te meg tudod mondani, hogy itt, az emírségben mi vár majd rám? – nézett kérdőn az anyjára. – Nem. Nem tudod. Ugyanúgy nem tudod, hogy mi vár itt rám, ahogy azt sem sejted, hogy Magyarországon milyen lenne az életem. S ha ott talál majd rám a szerelem? – nézett az anyjára. – De én élni szeretnék, és élvezni az élet minden percét. Kipróbálni dolgokat, sétálni a barátaimmal, nem pedig kísérettel. Ráadásul senkit nem hívhatunk meg ebbe a házba, ha az apám nem tud róla. Mindenért engedélyt kell kérni tőle. Még igazi barátaim sincsenek – hadarta a lány levegővétel nélkül. – Olyan itt az élet, mintha egy kalitkába zárt kanári lennék, s én szeretnék egy picit elszakadni ettől a világtól, s megismerni a tiédet. A te múltadat, s talán az én jövőmet. Még ha nem is tart majd örökké. Beszélnél apámmal, anyu, kérlek? – sóhajtotta a lány.

Az asszony, ahogy hallgatta a lánya szavait, előtörtek belőle az emlékek. Úgy érezte, mintha saját magát hallaná, amikor a szüleit győzködte arról, hogy Rashid mellett megtalálta a boldogságot, és szeretne vele elköltözni az emírségbe. Sajnálta a lányát, és átérezte a fájdalmát. De tisztában volt azzal, hogy a férje hajthatatlan, ha erről a témáról van szó, mégis tudta, hogy neki kell majd meggyőznie őt erről, és nagyon is szeretett volna segíteni a lányának, hogy ő is megtudja, mi az igazi boldogság. Ráadásul Yasmine-nak abban is igaza van, hogy ha Magyarországon találna rá a szerelem, akkor szabadon élhetne, és ezt senki nem akadályozhatná meg, még a férje sem. Az asszony ebben a pillanatban határozta el, hogy ha törik, ha szakad, ő bizony segíteni fogja a lányát a célja elérésében, legyen bármi az ára.

– Nos, nincs veszítenivalónk, igaz? – mosolyogta el magát Lilla. – Megpróbálok beszélni az apáddal, hogy legyen kicsit engedékenyebb, s hagyjon külföldre menni egyetemre, de nem ígérhetek semmit – mondta végül az asszony.

– Köszönöm, anyu – karolta át a lány az anyját.

Ezután visszaült a kanapéra, megfogta a teáját, s ő is ivott belőle.

– Mesélnél még nekem Magyarországról? – kérdezte Lilla lánya, miután lerakta a csészéjét.

Yasmine szerette az anyja történeteit hallgatni, hiszen olyankor mindig ott érezhette magát az országban, az erdők s hegyek közepette, vagy épp a barlangok mélyén, esetleg egy-egy családi ünnepen.

– Szerintem nincs már olyan történet, amit ne hallottál volna tőlem – nevette el magát az asszony.

– Akkor meséld el a kedvenc karácsonyi történetedet. Úgyis azt szeretem a legjobban – lelkesítette az anyját a lány.

– Rendben – egyezett bele a nő, majd belekezdett a mesébe. – Kislány voltam még, talán hétéves. A fővárosban laktunk, egy kertvárosi részen. Minden évben ugyanúgy vártam a karácsonyt. Lelkes voltam, és izgatott. Emlékszem, december huszonnegyedike volt, és amikor felébredtem, az volt az első dolgom, hogy kinézzek az ablakon. Hófehér lepel borította a tájat, és a hó még akkor is nagy pelyhekben hullt. Minden olyan csendes volt és békés. Gyorsan felöltöztem, majd anyu készített nekünk reggelit, ezután pedig az apámmal kimentünk az udvarra. Hóembert építettünk, hócsatáztunk, s mindketten nagyon élveztük. Amikor visszamentünk a házba, a mi feladatunk volt feldíszíteni a karácsonyfát, míg anyu a konyhában szorgoskodott. S mikor elkészültünk a díszítéssel, apám elővette a szánkót, és átsétáltunk a nagyiékhoz, hogy ne zavarjuk anyut a főzésben. Délután, mire a nagyiékkal visszaértünk, már meg volt terítve az asztal. Leültünk enni, az anyám meg egymás után hordta a finomabbnál finomabb ételeket. Ezután pedig következett az ajándékbontás. Átmentünk a nappaliba, ahol a fa alatt szépen sorban vártak minket az ajándékok. Nem tudtam, hogy a szüleim hogyan beszéltek össze a nagyszüleimmel, de azon a karácsonyon kaptam a szívemnek legkedvesebb ajándékokat. Egy gyönyörű babát, s mellé rengeteg kiegészítő játékot. Ágyat, szekrényt, asztalt székekkel, még pirinyó tányérok, poharak és evőeszközök is voltak hozzá. Szóval egy komplett babaházat, csak ház nélkül – mosolyogta az asszony. – Aznap este nem is akartam lefeküdni. Végül az anyám, aki elég szigorú volt ilyen téren, az ágyamba fektetett, mondván, hogy ideje aludnom. De én, amikor már nem hallottam motoszkálást kintről, kilopóztam a karácsonyfához, s folytattam alatta a játékot a babával. A fa világítása elég fényt adott, így nem kellett lámpát kapcsolnom, és azt hittem, senki nem veszi észre, hogy ott vagyok. De persze az anyám észrevette, s ő is odajött hozzám, én pedig megijedtem, hogy majd jól leteremt, de ahelyett, hogy visszaküldött volna aludni, leült mellém, és együtt játszottunk tovább. – Lilla szeméből egy könnycsepp gördült le, majd kezével óvatosan letörölte azt az arcáról.

– Egyszer én is szívesen ülnék egy karácsonyfa alatt – kezdte Yasmine. – Nem is értem, hogy a vallások miért ennyire különbözőek.

– Mielőtt áttértem a muzulmán hitre, én a szüleimtől katolikus nevelést kaptam, így csak erről tudok nyilatkozni – kezdte az asszony. – A Korán tanítása szerint az Istennek nincsen fia, hiszen az olyan lenne, mintha két istent imádnánk. Mert a katolikus vallás szerint ugyanolyan hatalommal van felruházva Jézus is, mint Isten. Az iszlám szerint pedig Allah az egyetlen, akit szerethetünk, s neki nincsen fia.

Yasmine elhúzta a száját, majd sóhajtott egy mélyet.

– Sajnálom, hogy nem ismerhettem a nagyszüleimet, biztosan aranyosak voltak – váltott témát, majd az anyjára nézett, akinek újabb könnyek szöktek a szemébe.

– Korán hagytak itt minket, de tudom, hogy nagyon szerettek volna téged – mosolyogta a nő könnyes szemmel.

Az esti imádság után a Gibran család megvacsorázott. A vacsorát, mint mindig, most is csendben fogyasztották el. Fatima és Azira, a két konyhai segítő, fantasztikus ételeket tálaltak fel, többek között párolt halat kuszkusszal és salátát. Vacsora után mindannyian, mint minden este, visszavonultak a lakosztályukba, hogy végre nyugovóra térhessenek.

Természetesen Yasmine nem tudott nyugton maradni a saját szobájában, s mivel kíváncsisága erősebb volt az illemnél, a szülei hálója elé lopakodott, s hallgatózni kezdett a csukott ajtónál. Biztos volt benne, hogy az anyja nem vár holnapig, és még ma este beszélni fog Rashiddal a lánya egyetemi tanulmányairól, és szerencséjére így is lett. Nem kellett sokat várakoznia az ajtóban, amikor meghallotta Lilla hangját.

– Délután beszélgettem Yasmine-nal – kezdte a nő –, és elmondta, hogy ma magadhoz hívattad, hogy beszélj vele. Azt is említette, hogy a továbbtanulásáról esett szó kettőtök között.

– Valóban – felelte a férfi. – Megkérdeztem tőle, hogy mik a szándékai a továbbiakban, s ő azt válaszolta, hogy egyetemre menne – kezdte Rashid ridegen –, ráadásul nem is akármelyikre. Az orvosira, és én ennek nagyon örülök. Bár annak még jobban örültem volna, ha azt mondja, hogy inkább férjhez megy, de ha ő tanulni szeretne, ám legyen. Nem mintha rá lenne szorulva arra, hogy valaha is dolgozzon. Végül azt mondtam neki, hogy a legjobb egyetemre küldöm itt, az emírségben.

– Igen, ezt is elmondta – válaszolta az asszony, majd hosszú csönd következett.

Yasmine nem tudta, hogy mi ez a végtelennek tűnő hallgatás. Lilla viszont eközben furcsán méregetve nézett a férjére. Mégis olyan érzést keltett a férfiban, mintha a felesége szeretné őt megkérni valamire. Olyan dologra, amiben nem értenek egyet. Valamire, amiről az asszony tudja, hogy az emír ellenzi.

– Nem értelek, Lilla, miért nézel így rám.

– Miért nem engeded Magyarországra? – szólalt meg az asszony. – Ott nagyon jó egyetemek vannak, az egész világon elismertek az ott tanult orvosok. Külföldről is sokan járnak oda tanulni.

– Ne kezdd már te is – emelte fel a kezeit a férfi. – Nem engedem más országba az egy szem lányunkat; az ott Európa, egy teljesen más világ – magyarázta Rashid. – Ő nem tartozik oda. Yasmine-nak itt van a helye az emírségben. Itt, Sardzsában.

– Igen, igazad van. Európa valóban egy másik világ, egy más kultúra. Én ott nőttem fel, az én világom volt. Én is európai nő vagyok, vagy már elfelejtetted? S Yasmine félig magyar lány.

– Hogy felejtettem volna el, de már nem él ott senkid, hova menne, kinél lakna? – kérdezte a férfi dühösen. – Egyébként is, Yasmine itt nevelkedett, ebben az országban, semmit nem tud Magyarországról.

– Mehetne kollégiumba – nyugtatta a felesége. – Az egyetemeknek nagyon jó kollégiumai vannak.

– Még hogy kollégiumba! Szó sem lehet róla, hogy olyan helyen lakjon a lányunk! – emelte fel a hangját Rashid Gibran. – Ott azt csinálhat, amit akar, és nem tudunk majd róla semmit. Nem tudjuk őt szemmel tartani. Egy idegen országban, ráadásul felügyelet nélkül? Normálisak vagytok ti?

– Rashid, nem tarthatod állandóan a felügyeleted alatt a lányod, ő már nem kislány, hanem egy felnőtt nő. S mint már mondtam, én is magyar vagyok.

– Az teljesen más – dühöngött tovább a férfi. – Te a feleségem vagy, már nem vagy magyar nő. Te ebben az országban muzulmán feleségnek számítasz. Itt élsz velem az emírségben, ismered a kultúránkat, és megtanultad a szokásainkat. Yasmine pedig itt nőtt fel, ebben a világban, ebben a gazdagságban. Muzulmán nevelésben. Magyarország számára egy idegen világ, teljesen más kultúrával. Nem tudja, mi vár ott rá. Szerinted Európában hogy néznek egy arab származású emberre? Nem fog tudni beilleszkedni, teljesen kirekesztik majd.

– Nem sokkal voltam idősebb, mint most ő, amikor idejöttem veled – kezdte a nő. – Én sem tudtam, hogy néznek majd rám itt az emberek. Nem tudtam, hogy mire számíthatok. De beletanultam az itteni életbe, és beilleszkedtem. Miért ne próbálhatna meg a lányod beilleszkedni abba az országba?

– Mert én nem akarom! – tagolta a férfi. – Zárjuk le ezt a témát, Lilla. Csak felidegesítesz!

– Én nem azt mondom, hogy most azonnal dönts, de ne mondj nemet, Yasmine jövőjéről van szó. Gondold át, kérlek – halkított a hangerőn a férfi felesége. – Talán ennyit megér neked a gyermeked jövője.

– Rendben, átgondolom – mondta Rashid, hogy lezárja ezt a képtelen vitát, s Yasmine az ajtó előtt már-már megnyugodott volna, de ekkor az apja újra megszólalt. – Majd elfelejtettem, hogy holnap velünk ebédel Mubarak as-Ahli és a fia. Szeretném bemutatni neki a lányunkat.

– Ibrahimnak? Rashid, kérlek, az isten szerelmére, csak neki ne! – könyörgött Lilla.

– Ha nem tisztázzuk az egyetemi kérdést hamarosan, akkor ő lesz a lányom férje, merthogy akkor férjhez kell mennie, és részemről ez a téma lezárva – vetett véget a vitának Rashid.

De az asszony nem adta fel, lágyabb hangnemet ütött meg.

– Emlékszel, hogy mi ketten hogyan ismerkedtünk meg? – kérdezte.

– Sosem felejtem el – nevette el magát a férfi. – Belém rohantál egy adag fagylalttal.

– És szerelem lett, szinte első látásra – sóhajtotta az asszony.

– Valóban – mondta a férj.

– Szerintem jobban kéne bíznod a lányodban, hiszen jóra tanítottuk. Nagyon jól tudja, hogy mit szabad és mit nem. Ráadásul Magyarországon remek egyetemek vannak, s hidd el, nem ő lenne az egyetlen muzulmán származású lány, aki külföldön tanul. Ha gyarapítani szeretné a tudását, és segíteni az embereknek, akkor mondd, miért ellenzed ennyire? S a nyelvet is gyakorolhatná, amit tanítottam neki. – Rashid hallgatott, amíg a felesége magyarázott, a nő pedig így folytatta. – Ne feledd, hogy félig oda tartozik, abba az országba. Ne vedd el tőle az esélyt, hogy megismerhesse a gyökereit.

– Majd meglátjuk – zárta le a beszélgetést a férfi, s a hangja újra rideg lett. Yasmine pedig feldúltan rohant vissza a szobájába.

Még hogy Ibrahim! – dühöngött magában a lány.

Brahim egy pökhendi, felfuvalkodott, beképzelt úri fiú, és még csak véletlenül sem jóképű. Vékony volt, szinte csont és bőr, hosszúkás arca inkább hasonlított a lóéhoz, mint egy emberhez, fekete haja pedig állandóan csapzott volt, így elég bohócos kinézetet kölcsönzött neki. És a beszéde, te jó ég! Hangja olyan vékony volt, mint egy kisegéré. A nevetése pedig a lónyerítéssel vetekedett. Egy gazdag kis ficsúr volt, semmi más, akit még a legyek sem környékeztek meg, nemhogy a nők. Yasmine sosem menne feleségül egy ilyen fiúhoz, akkor inkább a halált választaná. Pedig erre még csak gondolnia sem lenne szabad, hiszen az öngyilkosságnál nagyobb bűn nincs az iszlám vallásban.

A lány végül lefeküdt az ágyára, s a gondolatait megpróbálta másfelé terelni, több-kevesebb sikerrel, majd egy idő után végre elnyomta az álom.

[ … ]