Karina Halle

Túl közel hozzád

Fordította

LEYRER GINDA

© Karina Halle

Hungarian translation © Leyrer Ginda, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-84-0

ELŐSZÓ

Will

Két évvel ezelőtt

Tudod, hogy utálom rózsaszín szemüvegen keresztül nézni a dolgokat, de tényleg úgy gondolom, hogy a harminckilencedik lehetne életem legjobb éve – kiáltom oda Sashának, miután beleköpöm a fogkrémet a mosdóba. – Tisztában vagyok vele, hogy minden évben ezt mondom, de úgy áll a helyzet, hogy minden esztendő egyre édesebb lesz.

Azt várom, hogy valamiféle suttogást hallok majd a hálószobából, olyan hanglejtéssel, amely azt jelzi, hogy a nejem közben forgatja a szemét. De nem hallatszik semmi.

Igyekszem figyelmen kívül hagyni a csendet, miközben nézem, ahogy a víz eltűnik a fényes, fekete mosdó lefolyójában. Csakhogy feleségem egész nap furcsán viselkedett. Pedig általában mindent be szokott dobni a születésnapomon, ágyba hozza nekem a reggelit, majd leszopja a farkamat. Ezután el szoktunk menni a közös barátainkkal egy késői villásreggelire, és a napra egy vacsora teszi fel a koronát, amelyet Los Angeles legmenőbb éttermeinek valamelyikében fogyasztunk el.

Ahogyan a víz folyik lefelé, úgy merülnek a gondolataim a múltba. Rádöbbenek, hogy pár éve már korántsem így telnek a születésnapjaim. Nem mintha én valaha is nagy cécót csaptam volna a dolog körül, ám Sasha mindig derekasan megadta a módját az ünneplésnek. És mivel ez harmincas éveim utolsó évfordulója, úgy gondolom, elvárhattam némi felhajtást.

Ami a mai napot illeti, el is mentünk szórakozni Teddel, aki épp a városban volt, meg Jeremyvel és Megannal. És épp most jöttünk meg a vacsoráról, amelyet Mr. Chow éttermében költöttünk el, csakhogy ez nem az az intim vacsora volt, amit vártam. Nagyra értékeltem, hogy a barátaink ott vannak velem, ám én valójában azt szerettem volna, ha ezt az időt kettesben tölthetem Sashával, hogy megpróbáljuk rendbe hozni a házasságunkat.

Csakhogy amikor az Überrel tartottunk hazafelé Los Feliz dombjain át a klasszikus amerikai farmok stílusában épült ranchunkra, a nejem alig szólt pár szót hozzám. Miután megerősítettük a sofőrnek mondott címünket, csendben ültünk egymás mellett a Honda Civic hátsó ülésén egy fél üveg ásványvíz és pár csomag rágógumi társaságában, mintha csak idegenek lennénk.

Különös érzés volt, hogy teljesen elidegenedtem attól az embertől, akivel az elmúlt tizenöt évben együtt éltem. A kocsi belsejében uralkodó sötétség a Santa Monica sugárút beszűrődő fényeivel együtt természetellenes, torz közeget alkotott, amely csak még jobban kihangsúlyozta a köztünk lévő távolságot.

És ez a távolság még mindig ott feszül közöttünk. És most, hogy bent vagyunk a házban, minden másodperccel csak egyre nagyobb és fenyegetőbb lesz. És aki ezt az elhidegülést táplálja, nem más, mint a feleségem.

Felsóhajtok, miközben a vonásaimat fürkészem a fürdőszobatükörben. A homlokom körül már megjelent pár ősz hajszál, és talán van még néhány hátul is. Egyébként a hajam kifejezetten jól néz ki, sötét színű, csaknem fekete, erős szálú, és egyelőre semmi jele a kopaszodásnak.

Végigsimítom az államat a kezemmel, hogy a fogkrém utolsó maradványait is letöröljem róla, majd átmozgatom a karomat és a törzsemet, csak hogy megbizonyosodjam, a testem, amit oly kemény munkával tartok karban, még működőképes, és hűen engedelmeskedik nekem. Nem látom az öregedés nyomait, mindössze a szemem körül fedezek fel pár kósza ráncot, amelyeket a kaliforniai napsütés csalt elő, és persze a bőröm mindig napbarnított. És nem is érzem magam idősnek. Ám mégis, mélyen, legbelül mintha lenne bennem valami, ami elnyűtt és vén, ami felett eljárt az idő, mintha valami végképp eltörött volna bennem. Bármi legyen is az, úgy tűnik számomra, hogy már helyrehozhatatlan, és hogy már jó ideje annak, hogy elromlottak a dolgok.

Egyre nehezebb számomra, hogy úgy tegyek, mintha minden rendben lenne, ahogyan a nejem és köztem terpeszkedő távolságon sem sikerül túltennem magam.

És mégis, ahogy telnek az évek, úgy teszünk, mintha minden rendben lenne, mert sokszor az igazsággal szembenézni a legnehezebb.

– Sasha! – kiáltom oda a feleségemnek.

Semmi válasz.

A tarkóm tájékán a félelem bizsergését érzem.

Kilépek a fürdőszobából. A házban egyetlen lámpa sem ég.

Aztán megpillantom Sashát, amint kint áll a teraszon, és az alattunk elterülő város fényeit bámulja, az enyhe szellő a függönyt fodrozza a háta mögött.

– Hé! – mondom neki, miközben odalépek mellé. A hűs csempék mintha simogatnák a talpamat. A levegő furcsa módon valamiféle tisztasággal és józansággal van tele, ami kissé elkedvetlenítő. Meg mernék esküdni, hogy az óceán illatát érzem a szmog és a kipufogógáz helyett. Mintha a város egy pillanatra elillant volna.

– Mit csinálsz? – kérdezem Sashát, miközben ráhajolok a korlátra, és szembefordulok vele.

Ő egyre csak előre bámul, pasztellszínű hálóinge szinte világít barnára sült bőrén. A legszívesebben kinyújtanám felé a kezem, hogy a füle mögé simítsam a haját, ám a gyenge fényben a színek eltompulnak, és a szándék megtörik. Nincs ez így rendjén.

Semmi sincs rendjén a kapcsolatunkat illetően.

Tényleg ilyen silánnyá vált a házasságunk? Hogy még egymás érintése is különös erőfeszítést igényel? Hogy már meg sem ünnepeljük egymás születésnapját? És hogy nap nap után már leginkább csak akkor beszélünk egymással, amikor az irodában a munkánk miatt szóba kell állnunk egymással?

Tizenöt évvel ezelőtt nem ezért köteleztem el magam a házasság mellett.

De ugyan ki az, aki előre eljátszik a gondolattal, hogy a dolgok végül így dugába dőlnek?

Sasha szeme alatt a bőr nedvesen fénylik. Ó, a fenébe! Hiszen sír! Pedig Sasha sosem szokott sírni!

A szívem hirtelen csordultig telik félelemmel.

– Hé! – mondom együttérzéssel teli hangon. – Jól vagy? Mi bajod?

Letörli arcáról a könnyeket, majd mielőtt odafordul hozzám, elmormol egy káromkodást. Pár pillanatig egy árva szót sem szól, csak összeszorítja az ajkát. Újra azt a lányt látom magam előtt, akit elvettem annak idején, amikor még fiatalok voltunk, és fülig szerelmesek egymásba. Milyen csodálatos is volt, amikor még bolondulásig szerettük egymást! Amikor a szerelmes bódulatban kockára tettünk mindent, vállaltunk minden veszélyt abban a reményben, hogy a szívünk összeforrhat valaki máséval.

Aztán valami megcsillan a szemében, és az a lány nincs többé. Ismét egy idegennel állok szemben.

– Will – mondja. Annyira erőtlen a hangja, hogy alig lehet hallani. – Nem a születésnapodon akartam elmondani…

Ó, Istenem! Ó, édes Istenem! Haldoklik! Beteg, valami nincs rendben vele!

Minden erőmmel igyekszem megőrizni a nyugalmamat.

Erősen megszorítom a korlátot. – Mit?

Kapkodva veszi a levegőt.

– Terhes vagyok – szakad ki belőle.

Értetlenül bámulok rá. Felfoghatatlan számomra, amit mond.

– Nem értem… Micsoda?

Lassan bólint, a tekintetében furcsa fény villan meg, amelyet nem tudok értelmezni.

Össze vagyok zavarodva. Ez lehetetlen! Teljességgel lehetetlen.

– Hogyan lehetnél terhes? – kérdezem. – Az orvosok szerint ennek az esélye egy az ezerhez.

Képtelen vagyok szavakba önteni, hogyan is érzem most magam. A pillanatnyi lelkesedés hamar elszáll. Négy évvel ezelőtt ugyanis vasectomiát csináltattam, vagyis elköttettem az ondóvezetékeimet, mert Sasha nem akart gyermeket, és hogy őszinte legyek, én sem. De most úgy érzem, mintha az az alap, amelyre ezt a tervünket fektettük, kimozdult volna a helyéről, és rázkódna. Ha apa vagyok…

– Will! – szól rám erélyesen a feleségem, hogy újra rá figyeljek, és akkor eszmélek rá, mi is van a szemében.

Ó, a fenébe!

Bűntudat.

Bűntudat!

Milyen ostoba is vagyok! Ó, én szerencsétlen!

Meg sem tudok szólalni. Csak bámulok rá, a bűntudattal átitatott arcát és az angyalok városát bámulom a háta mögött.

– Sajnálom – folytatja csendesen. – Nem így terveztem.

Szóra nyitom a számat. Aztán becsukom. Valahol mélyen legbelül harag és düh gyűlik fel bennem, belekúszik a kezembe, míg már nem is szoríthatnám jobban a korlátot.

– Nem akartam fájdalmat okozni neked. Meg akartam mondani, esküszöm! Épp csak…

– Ki az illető? – alig tudom kiejteni a szavakat, és remeg a hangom.

– Will, ennek nincs jelentősége.

– Cseszd meg! Hogy mondhatsz ilyet, hogy nincs jelentősége? – tör ki belőlem a méltatlankodás. – Mondd meg, ki a gyereked apja! Mondd meg, és én a szart is kiverem belőle!

– Will, légy észszerű!

– Még hogy észszerű!? – kiáltom vöröslő fejjel, és az egész testemet elönti a forróság, hogy kész vagyok letépni a korlátot az erkélyről. – Hiszen te a kicseszett feleségem vagy! Megcsaltál! És hazudtál nekem, a fenébe is!

– Sosem hazudtam neked, én…

Rámutatok, az ujjamat csaknem az arcába nyomom, és azzal is tisztában vagyok, hogy miközben beszélek, ráfröccsen a nyálam. – Azt mondtad nekem, hogy nem akarsz gyereket. Tudom, hogy ehhez megvan a jogod, és ezt én tiszteletben is tartottam, hogy a kedvedben járjak. És azt is tudom, hogy ahhoz is jogod van, hogy meggondold magad. De a pokolba is, annak a gyereknek az enyémnek kellene lennie!

– Nem hazudtam! – kiáltja, miközben a mellettünk lévő házban kigyúlnak a fények, és tudom, hogy a szomszédok minden szót hallanak. De nem törődöm vele. Hadd hallják. – Csak épp nem tőled akartam gyereket.

Tudom, hogy abban a pillanatban megbánta, amint kimondta ezeket a szavakat. De már ez sem számít.

– Sajnálom – teszi hozzá gyorsan, és hosszú, vékony ujjaival az arcát dörzsölgeti. – Nem úgy gondoltam, épp csak azt hittem, tudom, mit akarok. És tisztában vagyok vele, hogy most gyűlölsz, és nagyon sajnálom, hogy így alakult. Sosem akartalak megbántani. Vagy fájdalmat okozni neked, Will. Te olyan jó ember vagy, és olyan jó férj.

Nevetésben török ki. Olyan a szám íze, mintha lúgot ittam volna.

– Olyan remek férj, hogy az első férfival lefeküdtél, aki szembejött veled, igaz?

Dühösen néz rám. De én folytatom. – Mióta folyik ez az egész? Áruld el nekem. Légy őszinte, maradéktalanul őszinte, ennyit igazán megérdemlek.

– Pár hónapja – vágja rá gyorsan.

– És most várandós vagy.

Bólint. – Will, annyira sajnálom. Nem így terveztem.

– Sajnálhatod, amennyire akarod, Sasha. Ez semmit sem változtat a dolgon. – Megrázom a fejem, és próbálom elhitetni magammal, hogy ez az egész csak egy rémálom. De sajnos nem az. Ez a valóság. És ha őszinte akarok lenni magammal, már régen a levegőben lógott a katasztrófa, még akkor is, ha nem lehetett előre látni, hogy hogyan következik majd be.

Csessze meg! Ez teljesen kicsinál engem!

– És a pasid már tudja? – kérdezem suttogva.

– Igen – válaszolja. – Tegnap mondtam meg neki. Veled holnap akartam közölni. Nem a születésnapodon.

– Kibaszottul boldog születésnapot nekem!

– Sajnálom.

Elfordulok, és fel s alá kezdek járkálni a hálószobában. – Ezt ne mondd többször!

– Pedig így van.

– Engem viszont egy fikarcnyit sem érdekel, cseszd meg! – Gúnyosan rámosolygok, és az arca előtt hadonászom, miközben az ajtóban áll. – Nem tudom elhinni, hogy ezt tetted velem…

– Tudnod kellett volna…

– Micsoda?

– Úgy értem, hogy egy idő óta már nem jól mennek köztünk a dolgok, és tudom, hogy ezt te is érezted. A tangóhoz két ember kell.

Résnyire húzott szemmel méregetem, és teljesen el vagyok képedve. – Cseszd meg!

– Nem a te hibád. Csak azt akarom mondani, hogy…

– Én meg azt akarom mondani, hogy baszd meg! – vágom rá. – Létezik a világon kommunikáció is!

– Így van, de te nemigen éltél a lehetőséggel.

A levegőbe emelem a kezemet, készen arra, hogy az öklömet a falba verjem. – Ma nem alszom itthon. És soha többé. – Gyilkos pillantást vetek rá, és remélem, hogy ott nyomban kővé dermed. – Ezt te szúrtad el, Sasha! Lehet, hogy talán többet beszélgethettünk volna, hogy nem volt a legjobb köztünk a kommunikáció, és lehet, hogy jobban is igyekezhettem volna. De ez a te sarad, Sasha! Te kúrtál félre. És te estél teherbe. – A düh újabb hulláma önt el. – Jézusom! Te hamarosan valaki másnak a gyermekét hozod a világra!

Az öklömet a homlokomhoz nyomom, és eltakarom vele a szememet. – Mindent érted tettem, mindent a világon! Boldog voltam Vancouverben. De ideköltöztünk, bár én nem akartam. Megvettem ezt a házat, amikor pedig nagyon jól éreztem magam a korábbi lakásunkban. Vasectomiát csináltattam, mert nem akartál gyereket. Ezt mind érted tettem. Az utolsó porcikámat is neked áldoztam az elmúlt tizenöt évben. És nézd meg, hova jutottam.

Nem szól semmit. De jobb is így. Jobb, mintha megint ezt mondaná, hogy sajnálja.

– Tizenöt év – ismétlem keserűen. – Tizenöt éven át szerettelek. És igen, talán az elmúlt pár év nem úgy alakult, ahogyan kellett volna. Valahogy letértünk az útról. De tudod, hogy tartja a mondás. Vagy megszoksz, vagy megszöksz. Együtt vagy külön.

– És mi az utóbbit választottuk. Ahelyett, hogy még jobban összekovácsolódtunk volna, eltávolodtunk egymástól – mondja, és a távolba réved. – És már nincs visszaút.

Némán bámulok rá, és a világ darabokra hullik körülöttem. Aztán odalépek a fiókos szekrényhez, kiveszem belőle pár holmimat, és bedobálom őket egy szatyorba.

Csendben figyeli, ahogy összepakolok. Egy nappal korábban pont ugyanígy hallgatott. Egész idő alatt, míg a többiek sok boldogságot kívántak nekem a harminckilencedik születésnapomon, ő már a szíve alatt hordta ezt a gyermeket, és megkezdte a visszaszámlálást, hogy mikor mondja meg nekem.

Basszus! Basszus! Basszus!

Amikor elkészülök a pakolással, felkapom a táskámat és a laptopomat is, majd még egy utolsó pillantást vetek rá. – Szállodában töltöm az éjszakát. Reggel felkeresek egy ügyvédet. Gondolom, te már léptél ebben az ügyben, vagy megbíztad Martinát, hogy intézkedjen.

Most sem szól semmit. Tudom, hogy amikor majd visszatérek ide, ő már nem lesz itt.

De a munkahelyemen ott lesz. Hétfőtől péntekig. Óramű pontossággal.

A gondolattól összeszorul a torkom.

Amikor Sasha belépett a Hóbortos Fazonok Stúdióba mint a Los Angeles-i irodánk igazgatója, nem gondoltam, hogy ennek még meg fogom inni a levét. És sosem fordult meg a fejemben, hogy valaha el fogok válni. Sosem gondoltam magunkra másképp, mint házaspárra, akik vállvetve dolgoznak együtt.

És most elveszítettem őt, a feleségemet, és még az is lehet, hogy az állásomnak is búcsút mondhatok.

Boldog születésnapot, lúzer!

ELSŐ FEJEZET

JACKIE

Létezik vajon az ember életében olyan első élmény, amelyik nem csinál belőle komplett hülyét, és nem kergeti az őrületbe?

Mert ugyebár itt van rögtön az első nap az iskolában (amikor az emberpalánta összepisili magát, és a kölykök Pisis Jackie-nek csúfolják a tanév további részében).

Aztán amikor elcsattan az első csók (összekoccan a fogunk a partnerünkével, fogalmunk sincs, mit kell tennünk az ajkunkkal és a nyelvünkkel).

És amikor először fekszel le valakivel (nincs elég síkosító, egy perc alatt elsülsz).

Vagy amikor először iszod le magad (lehányod valakinek a cipőjét, és a szomszéd szökőkútjában ébredsz fel).

És persze az első munkanap sem utolsó.

Különösen az első munkanap az, amelyik fantasztikus lehetőség arra, hogy teljesen megváltoztassa az életed.

Rám is ez vár: az első munkanap az új munkahelyemen.

Ha azt mondom, hogy kész idegroncs vagyok, az meg sem közelíti a valóságot.

Az arcomat bámulom a fürdőszobatükörben, és mélyen beszívom a levegőt az orromon keresztül, majd kifújom a számon át, mint ahogyan azt a jógatanfolyamon oktatják, eltekintve attól a ténytől, hogy egyszer sem voltam még jógaórán, noha már betöltöttem a huszonötödik évemet. Komolyan kezdem fontolgatni, hogy mégis el kellene mennem egy ilyen okításra, mert amikor izgulok, pánikrohamot kapok, és hiperventillálok, vagyis alig kapok levegőt.

– Menni fog ez neked, Jackie. Csak lélegezz nyugodtan – mondom lazán a tükörképemnek, mert jó benyomást akarok kelteni. Olyan érzéssel indulok az új állásomba, mintha a mondabeli Sziszüphosz lennék, aki hatalmas követ görget a vállán hegynek felfelé.

Szerencsére a Forever 21 és a H&M ruházati boltok igazi menedék az olyanok számára, akik kevéske nyalókapénzen élnek, mint például én is, bár ezekben az áruházakban néhány számmal nagyobbat kell vennem minden göncből a tulajdonképpeni 10-es méretemnél, mégpedig a domborulataim miatt. Kölcsönkértem anyámtól a kocsiját, és a belvárosba hajtottam vele, a csodálatos Vancouverbe, a Robinson Streetre, majd bementem az ottani bevásárlóközpontba, hogy egy hétre elegendő ruhát vásároljak magamnak.

Ami a mai napot illeti, a jó benyomás kedvéért belepréseltem magam egy szürke ceruza szabású szoknyába. Kék-fehér hajszálvékony csíkos inget és egy pár magas sarkú cipőt vettem fel hozzá. A szoknya pompásan kiadja a fenekemet és a tomporomat, és derékban szűk fazonja kifejezetten előnyös a számomra (bár nem ártana alá egy jó kis gumis csípőszorító), az ing pedig elegendő helyet ad a cicimnek, és kordában is tartja a „lányokat”. Hogy teljessé tegyem az összeállítást, elkunyerálom anyám Louis Vuitton „Ezt nem tudod telepakolni” válltáskáját, mert az én egyetlen szütyőm, amit még az őskorban vettem az Old Navy áruházban árleszállításkor, már elképesztően romos állapotban van.

Az arcomra csak egy leheletnyi sminket teszek: színezett hidratálót, színezett ajakbalzsamot, a szememre egy tonna szemfestéket kenek, hogy kiemeljem. Nos, ami a hajamat illeti, az reménytelen eset. Hosszú és fakóbarna, mert sosem volt rá időm (és persze pénzem és szakértelmem), hogy levágjam vagy befessem, ezért hátul kontyba fogom össze. Anyám ugyan folyton nyaggat, mióta két hete hazaköltöztem a szüleim házába, hogy hadd vigyen el egy fodrászszalonba, de a hajszobrászat egyelőre hátul kullog a fontos teendőim listáján.

Bár most látok némi rációt benne. Felsóhajtok, és azt kívánom, bárcsak lenne egy jó kis szájkontúr ceruzám, hogy a balzsam alatt kihúzhatnám vele az ajkam vonalát, de úgy döntök, hogy így is éppen elég jól nézek ki. Csinos és felturbózott vagyok, de nem annyira, hogy megforduljanak utánam az emberek az utcán, vagy úgy tűnjön, hogy görcsösen próbálom felhívni magamra a figyelmet. Különben is, biztos vagyok benne, hogy amikor besasszézom a munkahelyemre, egy cseppet sem számít, hogy hogyan nézek ki. Szerintem már mindenki tudja, hogy a nagyfőnök tékozló leánya vagyok.

Bizony így állunk. Ez az első munkanapom, mégpedig az apám filmes cégénél. Ez önmagában nem lenne rossz, ha nem tekintjük azokat az átkos körülményeket, amelyek idehoztak, hogy finoman fogalmazzak. Pokoli hónapon vagyok túl. Igazából az utolsó pár évem is ilyen pocsék volt. Az egyetlen öröm az életemben a hétéves fiam, Tyson, akinek valahogy sikerült átvészelnie velem még a legkeményebb helyzeteket is, és aki a legjobb természetű és legintelligensebb kölyök a világon.

Ami engem illet, én egy nagy seggfej vagyok. Az egyik pillanatban még szakadásig gályázom valahol a semmi közepén Brit Columbia északkeleti szegletében, hogy kijöjjek valahogy a fizetésemből, mivel Jeff seggfej apja bűnözésre adta a fejét, és egy fillérrel sem támogat minket a fiammal, és hagyja, hogy két állásban hajtsam a verklit. A következő pillanatban pedig Jeffet bevágják a sittre, mire én vihartempóban összecsomagolom a szaros kis életemet, és fülem-farkam behúzva söprök vissza haza délre. Szerencsésnek érzem magam, mert a szüleim nem hajtottak el, és hajlandók voltak befogadni bennünket Ty-jal, és még szerencsésebbnek azért, mert az apám még egy állást is kerített nekem. Ők lehetnének a családom, ha a kapcsolatom velük nem lenne fagyos és feszült már csaknem egy évtizede.

Persze nem közvetlenül az apámnak fogok dolgozni. Neki van már titkárnője, Patty Le, aki már hosszú ideje dolgozik neki. Jómagam az üzlettársának, William McAlisternek leszek a jobbkeze.

Őszintén szólva, fogalmam sincs, hogy mit várjak ettől, csak azt tudom, hogy rendszerető vagyok, és gyorsan tanulok, és ha jól végzem a munkámat, akkor fényes jövő áll előttem. Feltéve, ha a főnököm nem valami szarevő, amit nem feltételezek. Emlékszem Mr. McAlisterre még régről, kamaszkoromból. Eltekintve attól, hogy kissé bele voltam zúgva, mert pár kedvenc színészemre emlékeztetett (Gregory Peckre, Montgomery Cliffre, Cary Grantre), ő csupán apám barátja és üzleti partnere. Annak idején néha átjöttek hozzánk a dögös feleségével vacsorára. Mindig elbűvölően kedves, vicces és átkozottul vonzó volt.

Az igazat megvallva még egy csomó ilyen fellengzős jelzőt meg tudnék ereszteni vele kapcsolatban.

– Anyu! – szól a fiam szelíden a hátam mögött.

Megfordulok, és látom, hogy ott ácsorog a fürdőszobaajtóban, és a kezét tördeli idegességében, és az ábrázata tele van aggodalommal.

Összeszorul a szívem, olyan gyámoltalan látványt nyújt. Nagyon rugalmasan állt hozzá a költözésünkhöz és általában véve a változásokhoz, de tudom, hogy ez irtó kemény lehetett a számára. És az, hogy tudja, itt hagyom, mert el kell mennem dolgozni, csak tovább ront a helyzeten.

– Igen, Ty?

– Tényleg el kell menned?

Hmm. Összefacsarodik a szívem.

Odamegyek hozzá. Letérdelek előtte, és magamhoz húzom, majd megölelem. – Tudod, hogy igen – suttogom kócos kis üstökébe, mielőtt elengedném. A vállára teszem a kezemet. – Olyan lesz, mint azelőtt, csak sokkal jobb. Mert most nem fogok olyan hosszú ideig és olyan sokszor dolgozni. Már öt órakor itthon leszek. És itt van nagyi is, aki majd vigyáz rád, és a gondodat viseli. Nem akarsz kimenni egy kicsit a lovakhoz?

Halovány mosoly fut át az arcán. – Félek tőlük.

Felsóhajtok, és kisöpröm a haját a homlokából a kezemmel. – Tudod, amikor olyan idős voltam, mint te, én is féltem tőlük. Olyan hatalmasak voltak, én meg olyan kicsi. Kisebb, mint te. De szerencsére a nagyanyád remek tanár. Ehhez ért a legjobban. Megtanította nekem, hogy ne féljek tőlük, és idővel a lovak a barátaim lettek. – Hallgatok pár pillanatig, majd suttogva folytatom. – És tudod, mit? Ha igazán jó gyerek leszel, még az is lehet, hogy nagyi megtanít a varázstudományára.

– A varázstudományára? – kérdezi gyanakodva Ty, mert már abban a korban van, amikor a varázslat megkérdőjelezhetővé válik.

– Úgy bizony. Engem megtanított rá. A varázstudománya segített nekem abban, hogy irányítani tudjam a lovakat, hogy hallgassanak rám. A lovak nemcsak a legjobb barátaim lettek, de e varázslat segítségével hatalmam lett felettük, és azt csinálták, amit mondtam nekik. Ez aztán a csoda! És működik!

Ty-nak kicsit megremegnek az orrcimpái, miközben végiggondolja, amit hallott. Az igazság az, hogy még csak nem is lódítottam nagyot. Az anyám tagja volt a Kanadai Lovas Csapatnak, még mielőtt megszülettem, és sokszor részt vett a Pánamerikai Játékokon, úgyhogy én valósággal belenőttem a lovas világba. És úgy áll a dolog, hogy most éppen abban a házban húzzuk meg magunkat a fiammal, ahol felnőttem, vagyis Southlandsben, Vancouver barátságos, lovakat kedvelő vidékies-falusias elővárosában. Anyám még mindig vezeti a lovasiskoláját a birtokon, ám most már nagyrészt mások lovai állnak az istállónkban. Még mindig ad lovaglóleckéket hetente pár alkalommal, az esetenkénti szakmai továbbképzéseken kívül. Ilyenkor az ország minden tájáról érkeznek ide lovasok, hogy a díjugratási tudományukat fejlesszék Diane Phillipsszel.

Bár kölyökkoromban nagyon lelkes és elkötelezett voltam a lovak iránt, és még egy pónim is volt, míg kamasszá nem cseperedtem, de a fiam, Ty nem igazán rajong értük. Mikor még kisbaba volt, Jeff-fel és vele Fort St. Johnba költöztünk, mert Jeff ott kapott munkát. Soha nem látogattuk meg a szüleimet. Ők csak kétszer jöttek el hozzánk, mindkétszer a születésnapomra. Jeff ki nem állhatta, ha beszéltem anyámékkal, arról meg hallani sem akart, hogy meglátogassam őket, és én voltam olyan idióta, hogy szót fogadtam neki, a kelleténél hosszabb ideig.

– Mi lenne, ha én is bemennék veled dolgozni? – kérdezi Ty reménykedve. – Inkább nézném a dinoszauruszokat, mint a lovakat.

Kiegyenesedem, és kissé összeborzolom a haját. – Tudod, nagyapa vállalatánál csak rajzolják a dínókat. Ott egyetlen élő példány sincs belőlük. Különben pedig biztos vagyok benne, hogy ha bevinnélek magammal dolgozni, halálra unnád magad. Egy csomó ember mást sem csinál, mint a kasznijában ücsörög, és a képernyőt bámulja egész álló nap.

Megvonja a vállát, és nincs több ideje a morfondírozásra, mert anyám kikiált a konyhából. – Jackie, el fogsz késni!

A fenébe! Rápillantok a faliórára. Már öt perce el kellett volna indulnom, hogy elérjem a buszt.

Megragadom Ty kezét, felkapom anyám Louis Vuitton táskáját, és a vállamra teszem. – Gyere, gyere! Búcsúzzatok el tőlem a nagyival.

Kiviharzunk a szobából, lefutunk a lépcsőn a hallba, és tűzünk a konyha felé. Miközben próbálok a saját lábamra állni, ideiglenesen a szüleimnél lakom, mégpedig a ház alsó lakrészében, amely a vendégeknek van fenntartva. Ty az én régi, emeleti szobámba vette be magát, amelyet kifejezetten kedvel, mert ott van egy kis saját tere, lényegesen több, mint amikor velem kellett osztoznia a kanapén a lakókocsinkban.

Anyám épp vizet enged a konyhai mosogató csapjából egy pohárba, amikor belépek a konyhába.

– Jól nézel ki – jegyzi meg, de a szeme nem tükröz valami nagy elragadtatást. Eltart egy ideig, amíg kiismerem a gesztusait, miközben próbáljuk ismét megismerni egymást. És gondolom, anyám azért sem olyan lelkes, mert fel van készülve arra, hogy bármelyik pillanatban elborulhat az agyam. Nem hibáztatom érte. Sok mindenen mentem keresztül, és őszintén szólva, engem is meglep, hogy milyen jól kézben tudom tartani a dolgokat.

Tréfaképpen pukedlizni próbálok, de a ceruzaszoknyámban ezt képtelenség kivitelezni. – Köszönöm! Remélem, megúszom a mai napot anélkül, hogy leönteném valamivel a blúzomat.

Anyám rámosolyog Ty-ra. – Alig várod már, hogy elkezdjük a lovaglóleckét, igaz?

A fiam rábámul, hirtelen elszégyelli magát, és átkarolja a lábamat.

– Ty izgatott – mondom anyának, miközben lefejtem a kezét a lábamról. – Ő még nem tud semmit a te különleges tudományodról. Elmondtam neki, hogy megtanítod neki, hogyan kell elvarázsolni a lovakat.

– Varázslás? – kérdezi anyám, de aztán rápillant esdeklő arcomra, és veszi a lapot. – Ó, hogyne, természetesen. A varázslás a lovakkal. Tessék – teszi hozzá, és lekapja a kampóról a terepjárója kulcsát, majd odajön hozzám, és átnyújtja nekem. – Vidd el a kocsimat. Már lekésted a buszt. Fogalmam sincs, miért gondoltad, hogy busszal kell bejárnod dolgozni. Innen bebumlizni nap mint nap a belvárosba valóságos rémálom.

Mert már most is úgy érzem magam, mint egy átkozott potyázó, egy semmirekellő élősdi, gondolom magamban, de a látszat kedvéért megeresztek egy hálás mosolyt, és elveszem tőle a kulcsokat.

Közben anyám felnyalábolja Ty-t, aki erre olyan szenvedő képet vág, hogy csaknem elnevetem magam. Csak reménykedni tudok benne, hogy a fiam túléli ezt a napot. A jövő héten indul újra az iskola; épp akkor költöztünk ide, amikor elkezdődött a tavaszi szünet, és amíg tart, addig anyámnak nincs könnyű dolga.

– Rendben, akkor indulok – mondom, puszit nyomok Ty buksijára, és anyámnak félszegen odaintegetek.

– Jó szerencsét! – mondja. – De neked nincs is szükséged rá. Hiszen tudod, hogy a Hóbortos Fazonok Stúdióban mindenki mennyire elbűvölő.

Igazából nem tudom, de azon vagyok, hogy megbizonyosodjam róla.

Kocsival az útnak Southlandsnek erről a részéről – amely éppen szemben van a repülőtérrel – Vancouver belvárosáig legfeljebb harminc percig kellene tartania, normális esetben, de ma egymásba ér az autók lökhárítója a Granville Streeten, és én nem ismerem annyira a várost, hogy a mellékutcákon át ki tudjam kerülni a dugót, és hamarabb jussak el a célállomásomig. Mire a kocsival a stúdió elé érek, és még párszor megkerülöm az épületet, hogy megtaláljam a parkolóház megfelelő bejáratát, már tíz perces késésben vagyok.

Ó, hogy az a… Minden erőmet össze kell szednem, hogy ne fogjon el a pánik már itt a garázsban, de gyorsan bevetek pár légzőgyakorlatot, és máris az épület utcáról nyíló főbejárata felé tartok. Legalább nem zuhog, bár az égen tornyosuló szürke felhők eléggé fenyegetőnek tűnnek.

A Hóbortos Fazonok Stúdió elődjére még kamaszkoromból emlékszem, de akkoriban még Phillips Filmsnek hívták, és ez még akkor volt, mielőtt apám társult volna Mr. McAlisterrel. Akkor apám cége egy dohos raktárházban működött Vancouver keleti részében, ami már abban az időben is a város veszélyes körzetének számított. Tudom, hogy azóta vagy kétszer elköltöztek, de erre a látványra akkor sem voltam felkészülve.

A Hóbortos Fazonok Stúdió szinte az egész háztömbnyi helyet kitölti, a vörös téglás épületet kovácsoltvas rácsok díszítik. Itt valósággal minden sikoltozik a frissességtől, az újdonságtól és a legmenőbb megoldásoktól, ráadásul a stúdió a belváros egyik legjobb helyén van, Yaletown tőszomszédságában, amely a belváros yuppie kerülete, vagyis ahol a diplomás, jól kereső ifjú szakemberek élnek. A bérleti díjak itt csillagászatiak, ami megint csak azt bizonyítja, hogy az apám pokolian jól végzi a munkáját.

Tudom, hogy elég ostobán hangzik, hogy alig tudok valamit az apámról és a vállalkozásáról, de tizennyolc éves korom óta gyakorlatilag el voltam vágva ettől a világtól. És ezt a kicsit is csak ezért tudom a cégéről, mert végeztem egy kis kutatómunkát, miután megtudtam, hogy munkát adott nekem.

Persze kifejezetten gyűlölöm a dolognak ezt a részét, vagyis hogy állásinterjú és versenyeztetés nélkül jutottam ehhez az álláshoz, mintegy könyöradományként. Ne értsen senki félre, kész vagyok bármit megtenni azért, hogy Ty-jal jobb életünk legyen, csupán arról van szó, hogy büszke vagyok, és makacs – sokszor veszélyesen makacs –, és szívesebben keresnék magamnak állást, mint hogy az ölembe hulljon. Csakhogy a koldusok nem válogathatnak, és egy hónappal ezelőtt még azért könyörögtem, hogy újrakezdhessem az életemet.

És biztos vagyok abban is, hogy a legtöbb ember egy cseppet sem zavartatná magát az én helyzetemben, ha az első munkanapján tíz percet késne. Végül is mit csinál majd velem az apám, talán kirúg? Ám éppen ezért még inkább bizonyítani akarok magamnak. A legkevésbé sem szeretném, ha a többi alkalmazott azt hinné, hogy nekem nem kell megdolgoznom semmiért.

Belépek az üvegajtón át a recepcióra, és gyorsan felmérem a terepet. A téglafalat vastag aranykeretbe foglalt filmplakátok díszítik, a fehér báránybőr szőnyegen fekete kanapék és fotelok terpeszkednek.

A helyiségben nincs senki, eltekintve a recepciós lánytól, aki épp egy telefonbeszélgetés kellős közepén tart, és a vezeték nélküli fejhallgatójába beszél. Fiatal, ázsiai származású és nagyon kicsike teremtés, szögletes szemüveggel és éles, határozott hanggal. Nem tudnám megmondani, hogy halálosan unja magát, vagy szándékosan tartózkodik bármilyen nagyobb erőfeszítéstől.

Végül csak rám pillant, és akkor megváltozik az arckifejezése. – Te csakis Jackie lehetsz.

Elmosolyodom, és megkönnyebbülök, hogy barátságosabb hangot üt meg velem. – Az vagyok. Sajnálom, hogy elkéstem. Borzalmas a forgalom, és lekéstem a buszt…

Megvonja a vállát. – Ó, nekem tök mindegy. Nem vagyok a főnököd. És kétlem, hogy Willt érdekelné. Különben pedig… – hátradől a székében, és a boltíves folyosót kémleli, amely a nyitott iroda többi részéhez vezet, ahonnan halk beszéd és billentyűkopogás szűrődik ki – nem hiszem, hogy már beért volna. Úgyhogy rendben vagy. – Végignéz rajtam. – Begombolhatnád a felső gombokat a blúzodon.

Lenézek a blúzomra, és látom, igaza van, mert a felső gombok a blúzomon megadták magukat, és feltárult a dekoltázsom. Az arcom elvörösödik, és gyorsan kiigazítom a hibát. – A francba! Pedig most vettem a Forever 21-ben.

– Hé, figyelj! Huszonegy vagyok én is, és a cuccok fele, amiket ott újítottam be magamnak, úgy áll rajtam, mint tehénen a gatya. Különben pedig azoknak a gomboknak még esélyük sem volt. Természetük ellen való, hogy valaki begombolja őket. Nesze! – Kihúz valamit az íróasztala fiókjából, és odanyújtja nekem. Egy biztosítótűt. – Ne feledd, vészhelyzetben törd be az üveget, és hívd Tiffanyt! Ha bármi gondod lenne, csak szólj bátran, megoldom.

Hálásan rámosolygok, és közben hátul összetűzöm a szoknyámat. Ugyanis azokban a rosszéletű gombokban sem bízom. – Már látom, miért vett fel téged az apám.

– Ha tudni akarod, azért, mert feltupíroztam az önéletrajzomat – feleli keresetlen őszinteséggel. – De hamar rájöttek, hogy az én csodálatos tudásom az Excel és a PowerPoint használatát illetően nem más, mint merő hazugság. De akkor én keményen bevetettem a Tiffany-sármot, és felnőttem a feladathoz. Nincs az az Isten, hogy én még egyszer visszamenjek a húspiacra! – És a hüvelykujjával az ablak felé bök, mintha a visszataszító és gonosz munkaerőpiac ott settenkedne az ajtó előtt.

Az őszinteségével kilóra megvett. – Mióta dolgozol itt?

– Nagyjából öt hónapja – feleli. – De itt az irodában mostanság mindenki újnak számít. Még Will is, ahogyan azt nyilván te is tudod.

Nem sietek beismerni Tiffanynak, hogy milyen keveset tudok róla, de úgy tűnik, olvas a gondolataimban. – Will vezette a cég Los Angeles-i irodáját, vágod? – magyarázza. – Ott elsősorban a vizuális effektekkel foglalkoznak. Korábban mi is csináltuk, de manapság már a munkának az animációs része tartozik hozzánk. Will a múlt hónapban jött vissza ide, úgyhogy ő is újoncnak számít. Újonc a dolog számítógépes vonatkozását illetően. És újonc, mint te vagy én.

– Miért jött vissza?

– Elvált a feleségétől. Az exe még mindig igazgató odalent Los Angelesben.

– A volt felesége?

Tiffany sajátságos pillantást vet rám, és feljebb böki a szemüvegét az orrán. – Mennyit árult el neked az apád erről az állásról?

– Hogy őszinte legyek, nem túl sokat. Csak azt tudta, hogy szükségem lenne valamilyen munkára, és aztán közölte velem, hogy Mr. McAlisternek meg kéne egy titkárnő. – Pár másodpercig rendezgetem a gondolataimat. – Az utóbbi pár évben odafent északon éltem, és nem igazán voltam képben az apám vállalkozását illetően. Meg bármit illetően.

– Mr. McAlister? – mondja Tiffany huncut mosollyal az arcán. – Hát ez aranyos.

Halkan felnevetek. – Emlékszem rá még kamaszkoromból. Ez volt ő számomra akkoriban. Apám barátja. Egy ifjú barát, aki sokkal fiatalabb volt apámnál, de én akkor tizenöt éves voltam, és bárki, aki húsz felett járt, nekem már vén csotrogánynak számított. Akkoriban harminc lehetett talán. Bizony. Vagyis Mr. McAlister egy vén medve volt a kamaszlány Jackie szemében.

Tiffany összevonja a szemöldökét. – Szerintem már akkor házas volt. Csak annyit tudok, hogy egy vagy két éve vált el a feleségétől, és megpróbálta megmutatni, hogy állja a sarat, de szerintem ez túl kemény dió lehetett a számára. Egy percig sem hibáztatom. A Los Angeles-i irodában legalább százötven fős stáb állt a rendelkezésére, de amikor az exed mellett kell gályázni, na, az nem mindennapi dolog lehet.

– Itt hányan dolgoznak?

– Úgy ötvenen. De minden nappal többen leszünk. A dinoszauruszfilmek, a DinoWars, igazi nagy durranás, kasszasiker meg minden ilyesmi, és amíg a Warner Brothers velünk dolgoztat, addig biztosan növekedni fogunk. Talán még pár új megbízót is sikerül szereznünk. Aztán itt vannak a legújabb ügyfelek, a legtöbbjüknek még nem is tudom a nevét. Akármi. A tiedet viszont tudom. Különben Ted megölne.

Ted az apám. Will és Ted a Hóbortos Fazonok Stúdió vezérigazgatói, akik létrehozták ezt a céget, nyilvánvalóan azért, mert ők tényleg olyanok, akár két eszement fickó, amikor együtt vannak. Legalábbis a vállalat bemutatkozó leírásában ez szerepel. Szerintem azonban inkább az áll közelebb a valósághoz, hogy rengeteget vedelnek egymás társaságában.

– Ha apám most itt lenne, valószínűleg engem is kinyuvasztana, amiért elkéstem – sopánkodom. A mai napnak az az egyik áldásos vonása, hogy apám üzleti ügyben távol van, így nem kell félszegen és szégyenkezve botladoznom körülötte az első munkanapomon.

– Lehet, hogy egész héten nem lesz itt, úgyhogy nem kell nyugtalankodnod – vigasztal Tiffany. – Sokat utazik, amióta Will itt van. Folyton Los Angelesbe repül.

Be kell vallanom, hogy kissé furcsa együtt lenni valakivel, aki többet megtudott az apámról az elmúlt öt hónap alatt, mint én az elmúlt huszonöt évben. Jobb lesz, ha mielőbb összekapom magam, még mielőtt az emberek rájönnek, hogy apámmal nem állunk valami közel egymáshoz.

Tiffany rápillant a számítógépére. – Hmmm. Azt hiszem, fel kell hívnom Alyssát, hogy megmondjam neki, megérkeztél.

– Kicsoda Alyssa?

– Az irodavezető. Ő fog betanítani, gondolom.

– Azt hittem, hogy apám titkárnője, Patty fog bevezetni az itteni dolgokba.

– Patty elutazott apáddal. Mindenkinek így a legjobb, mert ő túl komolyan veszi a dolgokat. Alyssa sokkal lazább és szórakoztatóbb. Tud mindent, és el is fog mondani neked mindent, amit tudnod kell. Különösen akkor laza, ha felhajt pár pohárral. Nem mintha mi alkoholizálnánk itt a munkahelyünkön. – És Tiffany a keze közé vesz egy csésze kávét (legalábbis merem remélni, hogy kávé van benne, bár most már gyanakszom), és iszik egy kortyot belőle. A csészéjén valami felirat díszeleg a muglikkal kapcsolatban, és ebből rögtön tudom, hogy egy Harry Potter-rajongóval van dolgom, amiért még jobban megkedvelem. Esküszöm, hogy az a könyv sok magányos éjszakán segített át minket Ty-jal, még odafönt északon.

Magányos és félelmetes éjszakákon. Már a gondolattól is végigfut a hideg a hátamon.

– Jól érzed magad? – kérdezi Tiffany, és az arcomat fürkészi. – Ha tényleg olyan jó recepciós lennék, mint amilyennek tartom magam, akkor már rég megkínáltalak volna kávéval vagy teával vagy ásványvízzel.

– Nem, köszönöm, nem kérek semmit. Minden a legnagyobb rendben – válaszolom gyorsan.

Pár pillanatig még vizsgálgat, majd lenyom pár billentyűt a számítógépe billentyűzetén. – Alyssa – mondja a fejhallgatója mikrofonjába. – A kilencórás kliensed megérkezett, hogy elkezdd vele a programot. – Rám néz. – Rögtön itt lesz.

– Miféle programról van szó? – tudakolom.

– Csak egy kis tréfa – feleli Tiffany derűsen.

Máris megjelenik egy gömbölyded, szőke nő az ajtónyílásban, feszes farmert, pólót és blézert visel, a kezében jegyzetfüzetet tart. Félhosszú, lekerekített fazonú frizurája van, előreomló tincsein át alaposan szemügyre vesz, majd felém nyújtja a kezét.

– Szia, Jackie, örülök, hogy megismerhetlek. Alyssa vagyok – mutatkozik be, és megfogja a kezem, majd gyorsan megrázza. – Izgulsz? Ideges vagy?

– Mindkettő.

– Ne aggódj. Meg fogod találni itt a helyed, ígérem. Hamar beilleszkedsz majd. – Tiffanyra néz. – Udvarias és kedves voltál hozzá, ugye?

Tiffany kelletlenül körbeforgatja a szemét. – Igen, főnök.

Alyssa rám vigyorog, és kivillan fehér fogsora. Egy foga hiányzik. Ez Ty-t juttatja az eszembe. – Szeretem őt megszutyongatni egy kicsit, ezt élvezem a munkámban a legjobban.

– Ha-ha – feleli Tiffany, majd válaszol az egyik bejövő telefonhívásra. – Jó reggelt! Itt a Hóbortos Fazonok Stúdió. Hova kapcsolhatom?

– Először szeretnélek körbevinni az irodában. Kezdhetjük? – kérdezi Alyssa, és az iroda többi része felé int. – Gyere!

Követem az ajtónyíláson át, és egy nagy, téglalap alakú helyiségbe lépünk, amelynek jó magas a mennyezete, és látszik a gerendaszerkezete. A terem felének az egyik oldalán klasszikus stílusú irodák állnak, amelyeket üveglapok határolnak, és fából készült ajtajuk van; az üveglapokat igény szerint redőnyökkel lehet eltakarni a kíváncsi tekintetek elől. Néhány irodával szemben íróasztalok terpeszkednek, és pár irodai fülke is áll átellenben velük. A hatalmas helyiség közepén hosszú, fehér kempingasztalszerű munkaállomás áll, rajta néhány monitor, amelyek előtt emberek ülnek. A terem sarkában kanapék láthatók dohányzóasztalokkal és székekkel, akár egy menő kávézóban. Itt még több ember ül elszórtan, némelyikük beszélget valakivel a fejhallgatóján át, de a legtöbbjük csak a headsetjére figyel, és közben vadul gépel a laptopján. Beletelik pár pillanatba, míg rádöbbenek, hogy hol is vagyok, és hogy ez az apám vállalata. Ki gondolta volna, hogy ilyen friss, fiatalos és menő dolgot alkotott? Eltekintve néhány klasszikus jellegzetességtől, ez a hely kifejezetten trendinek számít a kovácsoltvas díszítésekkel, a téglából emelt épülettel és a közös alkotásra tervezett munkaasztalokkal.

– Ez a bestia gyomra – mondja büszkén Alyssa –, itt folyik minden adminisztratív, kommunikációs, pénzügyi és vezetési tevékenység. – A terem túlsó végére mutat, ahol egy üvegajtó áll, amely levezet a hallba. – Odalent történik az, amit csak úgy emlegetnek, hogy a „varázslat”: ott dolgoznak az animátorok. Később majd azt a részt is megmutatom, de szerintem nem sok teendőd akad velük. Nos, mi a véleményed? Én vagyok az irodavezető, ha esetleg nem tudnád, és büszke vagyok rá, hogy milyen jó benyomást nyújt ez a hely már első pillantásra is.

– Nagyon klassz – mondom Alyssának, és körülnézek. Pár ember rám pillant, majd gyorsan visszatérnek a munkájukhoz. – Mindenki nagyon fiatal.

– Az átlagéletkor huszonkilenc év – folytatja Alyssa. – Az apád itt a legidősebb, de ez érthető, hiszen ő alapította a vállalatot. A Los Angeles-i irodában kicsit magasabb az átlagéletkor, és talán ezért is utazik oda apád olyan gyakran. Itt nagypapának érezheti magát.

– Ő már tényleg az – világosítom fel Alyssát.

– Ó, igaz is – feleli, és szégyenlősen rám mosolyog, majd finoman megérinti a karomat egy pillanatra. – Sajnálom, megfeledkeztem róla. A nagyfőnök nagyon izgatott volt, hogy te és a fiad hazajöttetek. Kisfiad van, igaz?

– Igen. Tysonnak hívják.

– Mennyi idős?

– Novemberben lesz hétéves – válaszolom, és várom az ilyenkor szokásos szabadkozást, miszerint „de hiszen te olyan fiatalnak látszol, szinte még gyerek lehettél, amikor a fiad megszületett” stb.

Alyssának kiutalok egy piros pontot, amiért nem sütötte el ezt a szakállas és idegesítő megjegyzést. – Akkor a fiad skorpió. Akik ebben a csillagjegyben születtek, bátrak és harciasak.

– Ő inkább csendes természetű. Nagyon szeret olvasni. És odavan a dinoszauruszokért, és nagyon irigyel engem, hogy itt dolgozom. Tudja, hogy a nagypapája készíti a dínós rajzfilmeket.

– Csitt! – förmed rám Alyssa élesen, és az ujját az ajkára teszi. – Ha még egyszer kiejted ezt a szót a szádon, máris kipenderítenek innen. Mondd azt, hogy animációs filmek. Mindig animációt mondj.

Összevonom a szemöldökömet. – Még akkor is, ha az animátorok munkája silány? És ha a figuráik lélektelenek? A latin anima szó lelket jelent tudtommal.

– Igen. A biztonságod érdekében. A művészek nagyon érzékenyek.

– Jó tudni. És hogy megy itt az asztalfoglalás? Hol fogok dolgozni?

– Ó, igen, persze – mondja, és a kempingasztalokra mutat. – Sok embernek nincs állandó íróasztala vagy irodája. Ott dolgoznak, ahol akarnak.

Összevonom a szemöldökömet, mert nem vagyok túlzottan elragadtatva a hallottaktól. – És hová tehetem le a holmimat?

– Amott hátul vannak kulcsra zárható szekrények, és az asztalok alatt fiókok szolgálnak arra, hogy ott tárolják azokat a dolgokat, amik fontos, hogy kéznél legyenek. Szeretnénk minél rugalmasabbak lenni. De neked van külön asztalod, szemben Will irodájával. Erre találod.

Megkönnyebbülten sóhajtok fel, és követem Alyssát. Egy sor iroda előtt haladunk el, mindnek csukva van az ajtaja. Elolvasom a névtáblákon álló neveket: Alyssa Martin, Derlene Birch, Bob Cantu. – Ez az apádé – tájékoztat újdonsült kolléganőm, és egy nagy irodára mutat a sarokban, amelynek ajtaján a Ted Phillips, elnök felirat díszeleg egy aranytáblácskára vésve, és a közvetlenül mellette lévő iroda ajtaján pedig a William McAlister, alelnök felirat fogad. – Ez itt Will irodája. Mindketten behúzódtak ide a sarokba, hogy távol legyenek a csőcseléktől.

– Gondolom, az apám az, aki így hívja a melósokat.

– Beletrafáltál. – Megfordul, és a tenyerét kitárva színpadiasan egy kis irodafülkére, afféle amerikai típusú bürókalitkára mutat az irodasorral szemben. A dobozszerű, nyitott tetejű alkotmányt egy fal két részre osztja. – Ez a te asztalod, Pattyé pedig ott van a másik oldalon.

Azért az íróasztalomra nem panaszkodhatom, elég méretes darab, a körülményekhez képest. A fülkém nem teljesen nyitott, falak veszik körül, és van elég hely az irattartóknak és a dossziéknak is. Az asztalon van még egy MacBook laptop és egy asztali személyi számítógép is.

A két iroda közötti fal tejüvegből készült, ami némi nyugalmat és személyes teret biztosít a számomra, így nem kell úgy éreznem magam, mintha valaki folyton a nyakamba lihegne.

Alighogy leteszem a táskámat az íróasztalomra, és épp meg akarom kérdezni Alyssát, hogy merre találom a mosdót, amikor Alyssa csípőre teszi a kezét, és félénken megjegyzi: – Íme, a mi irodánk ünnepelt sztárja. Most is késik, ahogy mindig.

A felénk közeledő magas, széles vállú férfit figyelem, akinek az egyik kezében aktatáska van, míg a másikban két pórázt tart, amelyhez a túlsó végén két kutya csatlakozik.

A kutyák felbukkanása meglepetéssel tölt el.

A közeledő férfi megtermett alakja nem különben.

Alyssa tovább folytatja a pletykálkodást, és odasúgja nekem. – Pedig nincs mentsége a késésekre, mivel itt lakik a közelben, a következő sarkon túl. Látnod kellene a kéglijét. Azt hallottam, hárommillióba került. Várj csak, elfelejtettem megkérdezni, jól kijössz a kutyákkal? – teszi hozzá gyorsan.

– Hú! Kutyák? Igen, persze – felelem szórakozottan, mert képtelen vagyok levenni a szememet a fickóról, aki történetesen a főnököm, és aki közben egyre közelebb ér hozzánk. A két kutyusa közül az egyik egy kis dakszliféle, míg a másik valami keverék lehet. Mindketten eszméletlenül aranyosak.

Nem igazán tudom alaposan megnézni magamnak Mr. McAlisert, míg egészen közel nem ér hozzánk. Úgy két méter távolságra tőlünk megáll, és savanyú mosoly jelenik meg az arcán.

Szentséges ég! Ez a férfi lenne Mr. McAlister?

Az a Mr. McAlister, akire még kamaszkoromból emlékszem, magas, sötét hajú és jóképű pasi volt, akinek a hangja és sűrű, összevont szemöldöke Gregory Peckre emlékeztetett. Arra a tökre régi vágású filmsztárra. De mostanra az összes említett korábbi tulajdonsága mintha megsokszorozódott volna. Az idő múlása előnyére szolgált, és egy átkozottul szexis bestiát csinált belőle. Mr. McAlister tengerészkék öltönyt visel, és a kutyák most udvariasan lekuporodtak a lábához.

– Kizárt dolog, hogy te vagy Jackie – jegyzi meg, majd leplezetlen csodálkozással alaposan végigmér fentről lefelé és vice versa, amitől nyomban elpirulok. A hangja erősebbnek tűnik, mint amilyenre emlékszem, de olyan kellemesen borzongató, hogy még a bőröm alá is bekúszik. Mély, sima és whisky marta, tisztára olyan, amilyet előszeretettel használnak autóreklámok szövegalámondására.

– Pedig az vagyok – nyögöm ki valahogy, és kihúzom magam, hogy profi titkárnő benyomását keltsem, bár ez az ismerkedési eszmecsere mintha valamilyen érthetetlen oknál fogva pőrére vetkőztetne, még ha csak átvitt értelemben is.

– Durcás kis kölyök voltál, amikor utoljára láttalak – mondja nyájasan. – Most viszont mintha az anyád szakasztott mása lennél. Hála Istennek, mert a gyomrom nem bírna elviselni még valaki mást is, aki úgy néz ki, mint az apád. Eléggé ki vagyok bukva a ronda képétől.

Alyssa ideges, hiénaszerű vihogásban tör ki. Összevonom a szemöldökömet, és azon gondolkodom, mi volt ebben a poén.

– Szóval – folytatja Will, egy cseppet sem zavartatva magát. Jellegzetes hangjával azonnal ismét magára vonja a figyelmemet. Észreveszem, hogy bámul, mire én is bámulni kezdem, akaratlanul is. A szemének olyan színe van, akár a legszebb tengeröblöknek, széles állkapcsa férfiasságot sugároz, amit csak tovább fokoz, hogy ötórás borosta borítja, sűrű, sötét hajának egy rakoncátlan tincse a homlokát takarja.

Hogy a pokolba képzelte valaki is, hogy képes leszek egy ilyen férfival együtt dolgozni – helysebben neki dolgozni –, aki úgy néz ki, mint a következő James Bond?

Ez rosszabb, mintha egy tucat lenge öltözetű, szívdöglesztő külsejű férfi pornómagazinsztárral dolgoznék együtt. Amikor a Safeway szupermarketban dolgoztam, a vezetőnek olyan hosszú orr- és fülszőrzete volt, hogy be lehetett volna fonni.

– Sajnálom, hogy elkéstem – szabadkozik Mr. McAlister, és közben a kutyákra néz. – Reggelente általában lefékezik a tempómat. Ez itt Guriga – mondja a kis keverékre mutatva. – És ez pedig Jeanne d’Akszli – és most a dakszlira mutat.

Nem tudom megállni nevetés nélkül. – Jeanne d’Akszli?

– Az egyszerűség kedvéért csak röviden Jeanne-nak hívjuk. Nem hozom mindig be őket, de ma a kutyasétáltató nem tudott eljönni. Istenem, remélem, kedveled a kutyákat – mondja, és végighúzza hosszú, napbarnított ujjait borostás állán, mintha csak a következményeken tűnődne.

– És mi van akkor, ha nem?

Rám vigyorodik, a mosolya olyan, mintha a nap felragyogna körülötte. – Biztos vagyok benne, hogy Jeanne rövid úton kutyabolondot farag belőled. Ezt nem biztos, hogy Gurigáról is elmondhatom. Ő egy kicsit zakkant. – Alyssára pillant. – Körbevitted az ifjú hölgyet az irodában?

– Még csak az imént kezdtünk bele – feleli Alyssa.

– Remek, adjatok nekem egy kis időt, hogy összekészüljek – mondja Will, majd rám kacsint. – Akkor a mielőbbi viszontlátásra, kölyök!

Beviszi magával a kutyákat az irodájába, és becsukja az ajtót.

Alyssára nézek. A főnököm az imént tényleg kölyöknek szólított?

Csacska mosoly bujkál a szája körül, az arca piros. – Látod, Will ennyire laza. Szerencsés leányzó vagy, mert itt talán neki a legkellemesebb dolgozni. – A hangjából kiérzek valami különös hangsúlyt, amit nem tudok hova tenni. Aztán tart egy kis szünetet. – Úgy értem, az apád tényleg rendes fickó, a világért se érts félre. Már csaknem öt éve dolgozom neki, és?

Felemelem a kezemet, és bólintok. – Semmi gond. Nem kell dicshimnuszokat zengened az apámról, hidd el.

– Rendben. Tudod, úgy gondolom, hogy jó is, hogy segítesz Willnek. – Kicsit közelebb hajol hozzám. – Tudod, nemrég vált el – suttogja. – Szegény fiú. Én még most is kapcsolatban állok Sashával, az exével, napi szinten. Ő az igazgatója a Los Angeles-i irodának. Sasha kedves meg minden, de hallottam bizonyos dolgokat…

Bólintok, bár fogalmam sincs, hogy mire akar ezzel utalni, de aztán eszembe jut Tiffany figyelmeztetése, miszerint Alyssa nagy pletykazsák. – Amikor legutoljára találkoztam Mr. McAlisterrel, akkor a felesége is vele volt – jegyzem meg közömbös hangon.

Halkan elneveti magát, a szeme csak úgy csillog. – Szóval te Mr. McAlisternek hívod? Ez különös. Mindegy. Akkor folytassuk az ismerkedést az irodával.

Felkapja a jegyzetfüzetét, és elindul a fényes, fehér kempingasztalok irányába, amelyek a terem közepén állnak.

Hátranézek Mr. McAlister irodájára: az ajtó csukva van, de látom, hogy a leendő, sármos főnököm épp felhúzza a szobájában a redőnyöket, majd megfordul, mond valamit a kutyáknak, mire azok odaszaladnak hozzá.

Ajaj! Még csak pár másodpercet beszéltem vele, és máris félszeg kismacskának érzem magam. Még egy pillanatig bűvölten bámulom Will pompás hátsófelét, majd Alyssa után sietek, hogy folytassam az ismerekedést az új munkahelyemmel.