Copyright © Budai Lotti, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó 2017

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Gimes Katalin

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5763-08-3

PROLÓGUS

1675-ben egy felkavaró bűncselekmény zavarta meg a párizsiak nyugalmát. A rendőrség kezére került egy bizonyos Catherine Monvoisen, aki La Voisin, azaz a Szomszédasszony néven a főúri körök kedvelt jósnője és füvesasszonya volt. A nyomozás során azonban hamar kiderült, hogy a Szomszédasszony nemcsak kártyavetéssel és szépségelixírek készítésével, hanem afrodiziákumok előállításával, magzatelhajtással, sőt méregkeveréssel is foglalkozott. A Szomszédasszony letartóztatása után pedig ontani kezdte a megrendelők neveit, amelyek között – a király, XIV. Lajos legnagyobb megdöbbenésére – a felsőbb körök egyre előkelőbb tagjai szerepeltek. Az indíték jobbára minden esetben ugyanaz volt: a szerelem és a pénz. Nemesi születésű férjek és feleségek kívántak ily módon megszabadulni a kényszerházassággal hozzájuk láncolt hitestársuktól, miután rájuk talált az igazi szerelem. No, és persze a pénzszűkében lévő udvaroncok is méreg segítségével kívánták siettetni egy-egy reménybeli örökhagyó eltávoztát.

És a bűnügy egyre feljebb gyűrűzött, míg végül a király hálószobáját is elérte: a Napkirály fiatal és bűbájos kedvese, Fontanges hercegnő egy különös betegségtől sújtva, gyanús körülmények között lehelte ki lelkét. A gyanú árnyéka ekkor a király egy korábbi kegyencnőjére, Montespan márkinéra vetült, aki majd egy évtizedig birtokolta a király szerelmét, s ezen idő alatt számos ellenségre tett szert. S a márkiné ellenségei kihasználták az alkalmat, hogy befeketítsék az asszonyt XIV. Lajos előtt. Udvarhölgyeit börtönbe vetették, és – a mérgezési ügyek kivizsgálására felállított különleges bíróság –, az Izzasztó elé állították őket azzal a váddal, miszerint úrnőjük parancsára mérget vásároltak a Szomszédasszonytól, hogy eltegyék láb alól a hűtlen királyt. Csakhogy az egyik udvarhölgy egy nap rejtélyes körülmények közt eltűnt a Bastille-ból…

1. FEJEZET

A Víg Király halála

II. Károly, az angolok királya, egy nyugodt februári napon borotválkozás közben rosszul lett. Az ötvenöt éves, vesebajos uralkodó legyengült szervezetére ekkor rászabadultak a tudós doktorok, s a bőségesen alkalmazott beöntéseknek, érvágásoknak és hánytatóknak köszönhetően néhány nap múltán az utolsó csepp erő is elszállt a betegből. A „Víg Király”, ahogyan a jó kedélyéről és a női nem iránti olthatatlan rajongásáról ismert uralkodót alattvalói nevezték, utolsó szavaival is gáláns kalandjairól emlékezett meg:

– Vigyázzon Portsmouthsra… és Nellyt se hagyja éhezni – hagyta meg Jakab öccsének, aki abban a tudatban hullatta könnyeit fivére halálos ágyánál, hogy hamarosan az ő fejére száll az angol korona.

Ezután Károly még kérte, hogy húzzák el a függönyt, hadd lássa utoljára felkelni a napot a Temze fölött…

Louise Harvey szomorúan idézte maga elé az uralkodó örökké nevetős arcát, míg hintója London felé röpítette. Louise férjének, Lord Elsfieldnek részt kellett vennie a király temetésén, így elkísérte őt a fővárosba. Igaz, hogy a szertartáson lady Elsfield nem lehetett jelen, de az asszony mindenképp szerette volna leróni kegyeletét uralkodója sírjánál… Louise ugyanis egykor sok időt töltött a király társaságában anélkül, hogy bármiféle intim kapcsolat kialakult volna közöttük. Ha lady Elsfield meglátogatta az idősödő uralkodót a Whitehallban, jobbára csak beszélgettek, kitárgyalták az udvaroncok ügyes-bajos dolgait – az öreg király nagy pletykafészek volt –, nagyokat nevettek, olykor sakkoztak vagy kártyáztak. Persze az udvarban sokáig pletykáltak az ellenkezőjéről; a szószátyár udvaroncok képtelenségnek tartották, hogy a bővérű Károly ne tette volna a szeretőjévé a huszonnégy éves fiatalasszonyt, aki magas, kecses termetével, bronzos árnyalatú vörös hajával, finom metszésű arcával és aranypettyes zöld szemével az udvar egyik legszebb hölgyének számított. Hanem az udvaroncok hiába lesték a király és a szép Louise között szövődő románc jeleit: Lady Elsfieldre nem záporoztak kegyek, a király nem halmozta el ékszerekkel, de még – az uralkodó viharos szerelmi életében viszonylag biztos pontnak számító Portsmouth hercegnő is barátságosan viselkedett feltételezett riválisával. Ez utóbbi körülmény pedig végképp elűzte a gomolyfelhőket a lady jó híre felől.

– Pedig micsoda asszony! – szólt jó hangosan a gonosz nyelvéről ismert Lord Sunderland, mellyel még csettintett is egyet, mikor Louise elhaladt mellette.

Aznap Jakab, Károly öccse ünnepelte ötvenedik születésnapját, aminek tiszteletére fényes bált rendeztek a Whitehallban. Louise arannyal szegett, mélyen dekoltált zöld bársonyruhát viselt, s valóban szemet gyönyörködtető látványt nyújtott, mikor Sunderland és a körülötte álló többi nemes közelében az öreg Careless ezredes oldalán táncolt. Sunderland nem is volt rest fennhangon ecsetelni, ő maga mi mindent kezdene az asszonnyal, s hogy Károly férfiassága igencsak a végét járhatja, ha egy ilyen „mutatós példány sem mozdít meg benne semmit ágyéktájon”.

Louise akkor fülig vörösödött a szemtelenség hallatán, s csak nehezen sikerült türtőztetnie magát, hogy ne keverjen le egy pofont a pimasz lordnak. Azért viszont hálát adott az égnek, hogy azt a táncot az idős Careless ezredesnek adta, és nem a férjének. Az ezredes túl volt a hetvenen, és süket volt, mint az ágyú. Ha William hallotta volna Sunderland szavait, ott helyben megfojtja a szemtelent… Nem mintha William Harvey egyetlen pillanatra is kételkedett volna felesége erényeiben… Pedig ha valaki, akkor ő tudta, milyen fájdalmat okozhat az asszonyi hűtlenség: első felesége, Beatrice Brewer, akit alighogy felserdülve vett feleségül anyja utasítására, csélcsap és szívtelen asszony volt, s William bizonyára sok évig szenvedett volna mellette, ha azt nem ragadja el fiatalon a halál. De Louise semmiben nem hasonlított első feleségére, s Williamnek esze ágában sem volt megkérdőjelezni hűségét. Ami pedig Károlyt illeti, rá különösen nem volt oka féltékenynek lenni. Hiszen a világon William tudta a legjobban, hogy Károly nem a szépségéért, de még csak nem is eleven humoráért vagy éles eszéért keresi felesége társaságát… Hanem azért, mert Louise jelentette a kapcsot a férje, William és a király között. William Harvey, Elsfield lordja ugyanis nem volt más, mint Károly király törvénytelen fia.

Louise Williamre emelte tekintetét, aki hozzá hasonlóan a tájat fürkészte a London felé tartó hintó ablakán keresztül, elmerülve gondolataiban. Louise ekkor jött rá, hogy még sosem jutott eszébe, hogy a néhai király vonásait keresse férje jóképű arcán. De William nem is igazán hasonlított vér szerinti apjára, egyedül sötét, szinte fekete szemét és puha, érzéki ajkait örökölte Károlytól. Gesztenyeszín haja édesanyja öröksége volt, akárcsak a vidám gödröcskék, melyek markáns álla körül keltek életre, mikor nevetett, szinte gyermekivé téve férfias arcát. De William azon a napon nem nevetett, sőt kifejezetten komor tekintettel bámult ki az ablakon.

Ezt alighanem észrevette az Elsfieldékkel egy hintóban utazó James Welham is, a szomszédos birtok ura és William gyermekkori jó barátja.

– Mondd, cimbora – szólította meg James a mellette ülő Williamet –, merre járnak a gondolataid? Olyan zárkózott arccal meredsz magad elé. Talán nyomaszt valami?

Williamet alighanem távoli tájakról rángatta vissza James hangja, mert néhány pillanatig szórakozottan pislogott hol a barátjára, hol a feleségére, mintha meg is feledkezett volna útitársairól.

– Ami azt illeti, igen – felelte végül révetegen. – A királyra gondoltam…

Louise és James egy futó pillantást váltottak, majd a fiatalasszony gyöngéden megszorította férje karját.

– Kedvesem, valóban szomorú, hogy elment, de talán a temetés után…

– Nem, Louise, félreérted – hárította el William a vigasztaló szavakat. – Az új királyra gondoltam. Jakabra.

– Ó! – mondta Louise.

– Őszintén szólva, nem tudom, mire számíthatunk tőle – folytatta William. – Attól tartok, az oly nehezen megteremtett béke előbb-utóbb veszélybe kerül miatta.

James azonban csak a fejét rázta.

– Nem vagy te túlságosan borúlátó? – kérdezte.

– Szerintem nagyon is megvan az okunk az aggodalomra – vonta föl a szemöldökét William. – Végtére is, egy bigottan katolikus király készül az anglikán nép trónjára ülni. Ráadásul Jakab nemcsak hogy pápista, de keménykezű és gőgös férfiú is… A parlament pedig izgága és önérzetes, akár egy betöretlen csikó. Nem épp a legszerencsésebb párosítás.

James szemmel láthatólag nem osztotta barátja aggályait.

– Jakab a fivére halála után rögvest bejelentette – vetette ellen James –, hogy védelmezni fogja mind a parlament jogait, mind az anglikán egyházat. Magad is hallhattad.

– S te hiszel neki? – kérdezte William.

– Nem tudom megmondani… Nem tudom, hogy hiszek-e neki, vagy csak nagyon szeretnék hinni abban, amit mond.

– Engem Jakab jelleme aggaszt – folytatta William. – Károly sokszor játszott macska-egér játékot a képviselőkkel és a Lordok Házával, de mindig tudta, hol a határ. Sosem vette semmibe a parlamentjét, mert tanult atyja hibájából, aki az életével fizetett ezért a leckéért.{1} De Jakab… ő ízig-vérig Stuart-uralkodó, aki még hisz a király isteni eredetű jogaiban…

– Én akkor is azt mondom, adjunk neki egy esélyt, hogy betarthassa a népnek tett ígéreteit – vélte James.

– Csak attól félek, hogy a népnek hamar el fog fogyni a türelme az új királlyal szemben.

– Felkeléstől tartasz? – kérdezte James.

William beletúrt a hajába, majd megrázta a fejét.

– Nem tudom… Talán. De az is lehet, hogy neked van igazad, és én vagyok túlságosan borúlátó. Hanem te, kedves? – kérdezte Louise-t. – Mint vélekedsz a kérdésről? Szerinted sincs okunk az aggodalomra?

Louise elmosolyodott.

– Én úgy hiszem, hogy ti angolok az elmúlt negyven évben már hozzászoktatok a jóléthez és a békéhez. A nép emlékeiben még elevenen él a polgárháború réme, s eszében sincs újra káoszba taszítani az országot Jakab miatt, még ha katolikus is. Végtére is már elmúlt ötvenéves, s nincs más örököse, mint két leány, akiket protestáns hitben neveltek gyerekkoruk óta, s akik protestáns hercegekhez mentek feleségül.

– Újabb jele a jó Károly előrelátásának – helyeselt James. – Bölcsen tette, hogy nem hagyta, hogy az unokahúgait katolikusnak nevelje az apjuk.

William felsóhajtott, a magáéba zárta felesége fehér kezét, és hosszan megcsókolta azt.

– Az én szép feleségem szavaiban megnyugvásra lelek, mint mindig. Viszont ne vedd zokon, kedvesem, de jól látszik, hogy nem itt születtél. Te nem tudod, hogy forrongott ez a jó kedélyű és kényelmes nép a pápista összeesküvés napjaiban{2}… Számukra a „katolikus” és „önkény” szavak egyet jelentenek, s ha Jakab meggondolatlan lépésekre ragadtatja magát, könnyen elveszítheti a nép bizalmát.

Louise ismét kitekintett az ablakon. Az angol táj oly hamar belopta magát a szívébe, hogy gyakran maga is elfelejtette, nem oda született. Louise ugyanis Franciaországban látta meg a napvilágot. Az egykori mademoiselle de Morainville családjának fája egy olyan ország földjében gyökerezett, mely fölött az abszolút hatalmú Lajos, a Napkirály uralkodott vasmarokkal. Egy olyan király, akinek hatalmát földi halandó sosem merte volna megkérdőjelezni. Csakhogy az angol nép más volt, mint a francia. Olyan nép, mely már nyakazott le felkent uralkodót.

– Igazad van, William – mondta végül Louise. – Talán nem ismerem olyan jól az angolokat, mint hiszem. És az is kétségtelen, hogy a néhai Károly jóval… barátságosabb természet volt az öccsénél. Kiválóan értett a parlament nyelvén.

– Bizony, valamennyiünknek nagy veszteség a halála – szólt James. – Persze különösen neked, William.

William tekintete e szavakra elsötétült, s a hintóban egy pillanatra megdermedt a levegő.

– Khm… – köhécselt James zavartan. – Úgy értem… Ti, urak, ott a Lordok Házában, azért egész jól kijöttetek a Víg Királlyal. Biztosan fájdalmasan érint benneteket a halála.

Bár próbálta kivágni magát, mind tudták, hogy James nem erre gondolt, hanem a Williamet és Károlyt összekötő vérségi kötelékre. Louise szúrós pillantást vetett barátjukra; William sosem beszélt szívesen a származását övező, többé-kevésbé nyílt titokról, s Jamesnek tudnia kellett volna, hogy barátját fájdalmasan érinti a téma.

William édesanyja, a híresen csábos Elizabeth Montagu kegyeiért tolongtak a férfiak, s legjobban tulajdon férje, a kissé gyámoltalan Sir Daniel Harvey rajongott érte. Sir Harvey tehetséges diplomata volt, de korántsem elég befolyásos ahhoz, hogy kielégítse szépséges és nagyratörő felesége ambícióit. Ezért Elizabeth úgy döntött, maga lesz szerencséjének kovácsa: a női bájakra fogékony Károlyra azokban az években vetette ki hálóját, mikor az udvar száműzetését töltötte Hágában, s ekkoriban fogant kisebbik fia, William is. A gyermek származását illetően sokáig keringtek pletykák a száműzött udvar berkeiben, hanem a király hamar megfeledkezett mind a fiúról, mind az anyjáról. Károly egén ugyanis egy Elizabethnél is fényesebb csillag ragyogott fel: Barbara Palmer, aki több mint egy évtizeden át volt a király első számú kedvese s emellett számos gyermekének az anyja. Nem sokkal később az ifjú Károly visszakapta koronáját, Daniel Harvey-t pedig Isztambulba küldték követnek, ahová a családját is magával vitte. Így aztán lady Harvey végleg kikerült a király látóköréből, de az asszony idegenben is megtalálta a maga hódolóit, akikkel vigasztalódhatott. William rajongva szerette a férfit, aki apjaként nevelte, és fájdalmasan érintette a tudat, hogy az oly sokat szenvedett anyja hűtlenségétől, aminek ő maga volt az élő bizonyítéka. Igaz, Sir Daniel Harvey ezt sosem éreztette Williammel. Ugyanolyan gyöngéd szeretettel vette körbe, mint William fivérét, ifjabbik Danielt, akinek származáshoz nem fért kétség. Daniel azóta ugyancsak elhalálozott, Williamre hagyva a családi birtokot és a vagyont. Mindenesetre William, az apjának tekintett férfi emléke iránti tiszteletből igyekezett tartani a három lépés távolságot a királlyal, s nem is beszélt szívesen származása körülményeiről.

A kínosan hosszúra nyúló csöndet végül James törte meg.

– Hallották, miféle hírek járják a csatorna túloldalán? – szegezte a kérdést útitársainak. – Állítólag franciaországi Lajos hamarosan visszavonja a nantes-i ediktumot{3}…

– Hogyan? – hökkent meg Louise, akinek a hír minden más gondolatot kiűzött a fejéből. – Azt nem teheti!

– Ezt magam is hallottam híresztelni – bólogatott komoran William. – S bevallom, nem lep meg. Lajos évek óta sanyargatja hugenotta alattvalóit. Dragonyosai erővel térítik át őket a katolikus hitre…

– Akik ezért tömegével hagyják el Franciaországot örökre – mondta James. – Kegyed, Louise, ugyancsak így került Angliába, nem igaz? Ha jól tudom, a poitou-i vérengzés{4} után szánta rá magát, hogy William oldalán új otthont keressen.

– Igen… – felelte Louise. – Igen, úgy volt.

– Biztos vagyok benne, ha Lajos valóban visszavonja az ediktumot, a francia hugenották tíz-, ha nem százezrével özönlenek majd az országunkba – vélekedett James. – Kérdés persze, hogy az új király hogyan fogadja őket. Igaz is, Louise! Még sosem kérdeztem meg kegyedtől: annak idején, amikor elhagyta Franciaországot, hogyhogy a családja nem tartott Önnel?

Louise zavartan fészkelődni kezdett az ülésen.

– Valóban? – kérdezte a fiatalasszony könnyednek szánt hangon. – Érdekes, hogy még sosem meséltem erről…

– Igen, pedig régóta ismerjük egymást, és igazán kíváncsi lennék rá. Fiatal özvegyként, gyermekével a karján, egyedül érkezett hozzánk. Hogyhogy nem akadt valaki, aki elkísérte volna az új hazájába?

– Nem voltam egyedül, William karján érkeztem az országba, akivel még Franciaországban ismerkedtünk meg – mosolygott Louise. – Hiszen ismeri a történetünket.

– Hát persze, hogy ismerem! – felelte James. – A megható pillanat, mikor az elragadó nemeshölgy a Charante-ban garázdálkodó dragonyosok elől a fővárosba menekül, ahol a véletlen a jóképű angol karjaiba sodorja… Aki rögtön beleszeret, és eldönti, hogy magával viszi a csatornán túlra… Persze, hogy ismerem, hisz oly sokszor mesélték már, hogy néha úgy érzem, magam is tanúja voltam a jelenetnek.

– Hát, akkor? – kérdezte Louise. – Mégis, mire kíváncsi?

– A családjára, Louise! Ők miért maradtak hátra egy olyan országban, ahol többé nem gyakorolhatták szabadon a vallásukat, de még a testi épségük is veszélyben forgott?

– Nos… – habozott Louise. – Ez egy elég hosszú történet.

– Szerencsére most van időnk – mosolygott James.

A férfi kék tekintetében őszinte érdeklődés tükröződött, álmában sem jutott volna eszébe tolakodó kérdéseket föltenni, William mégis olyan tekintettel meredt barátja tarkójára, mintha legszívesebben lekeverne neki egyet.

– Kezdjük az elején! – javasolta James. – Ha jól tudom, ön… Hoppá!

A hintó hirtelen oldalra billent, mintha az egyik kerék alól egy pillanatra eltűnt volna a talaj. A kocsis hangosan szitkozódott a bakon, a jármű pedig lassítani kezdett, végül pedig teljesen megállt. Az utasok aggodalmas pillantásokat váltottak, majd William, aki még a nyelvét is elharapta, zsémbelve kászálódott ki a kocsiból. Mikor visszatért, jelentette, hogy kátyúra futottak, s az egyik tengely el is tört. Szerencsére épp egy nagyobbacska falu határába értek, így közel volt a segítség. A kellemetlen fordulat dacára Louise és William megkönnyebbülten pillantottak egymásra, mikor ez utóbbi kisegítette feleségét a hintóból.

Elsfieldék másnap délután búcsút vettek James Welhamtől, aki menyasszonya rokonainál vendégeskedett londoni tartózkodása alatt, majd a St. James térhez hajtattak, ahol városi palotájuk állt. Louise és William szerették a Piccadilly környékén virágzásnak indult városrészt, ahol sorra épültek az új paloták. Igaz, London ekkoriban tele volt új épületekkel és építkezésekkel. Az 1666-os tűzvész{5} romjain újjáéledő, alaposan megtervezett nagyváros éppen akkoriban kezdte elnyerni új arcát. Az előkelő körök egyik kedvenc negyede pedig éppen a St. James tér környékén nőtt ki a földből. Itt a széles sugárutakon a legősibb családok címereit viselő hintók suhantak fel s alá; hiába, ezekhez képest az Elsfieldek címerén még meg sem száradt a festék; a címer osztott, bíborszín mezőben ágaskodó agarat és három, fejre állított kulcsot formázott, tetején a grófi koronával.

Louise dolgozószobája ablakában állva várta, hogy Lisette, a londoni házhoz rendelt szobalány, a szomszédos szobában végezzen a kicsomagolással. Az asszony kezét egy díszes ládikán pihentette, melybe az Elsfield-címert faragták. Ujját többször is végighúzta az alá írt mottón. „Praestat opes sapientia”, azaz „A bölcsesség túltesz a vagyonon”. Elsfield lordjának címét és a hozzá tartozó, hertfordshire-i kastélyt a királynak köszönhették, s Louise meg volt győződve, hogy William azért választotta ezt a mottót családjuk jelszavául, mert ezzel is a neki juttatott kegyek jelentőségét kívánta kisebbíteni. Az Elsfield-kastélyt, ezt az egyébként szép fekvésű épületet férje mindössze egyszer kereste fel, mondván, hogy romos és elhanyagolt, és esze ágában sincs egy huzatos, ódon kúriába költöztetni a családját.

– Nagyon jó nekünk az Addington-kastély – mondta William. – Én és Daniel fivérem itt gyerekeskedtünk, s szeretném, ha a mi fiaink is itt nőnének fel… Különben sem engedhetjük meg magunknak, hogy pincétől a padlásig felújítsuk azt… a romhalmazt!

Ez persze nem volt igaz, mint ahogyan az Elsfield-kastélyt romhalmazzá nyilvánítani is erős túlzásnak hatott, de Louise nem vitatkozott férjével. Tudta, William azért nem akarta Elsfieldet birtokba venni, mert úgy érezte volna, a király fedele alatt lakik. Szegény Károly – gondolta Louise – túl későn próbált közel férkőzni elfeledett fiához… Ugyanakkor Williamet jobban megviselte a király halála, mint mutatta, az asszony ebben biztos volt. Ismerte férjét, annak mélyen érző lelkét. Louise és William szerencsések voltak. Nekik nem a köreikben oly sok életet megnyomorító, előre elrendezett házasság jutott osztályrészül. Ők valódi testi-lelki közösségben éltek, ismerték egymás gondolatait, vágyait, hibáit és titkait. Főleg a titkait… A titkokat, melyekből mindketten oly sokat őriztek… Louise előhalászott egy filigrán kis kulcsot a nyakában lógó ezüstlánc végéről, s a ládikó zárjába illesztette. Elgondolkodva nézte annak feltáruló tartalmát: mindazt, amit évekkel korábban magával hozott Franciaországból. Volt ott egy nyaklánc borostyánkő függővel – néhai édesapja ajándéka –, egy súlyos aranygyűrű – első férjétől kapott jegygyűrűje –, illetve a ládikó alján ott lapult egy bőrtokban Louise de Morainville keresztlevele, mellyel a katolikus egyház kebelébe fogadta, illetve az ő nevére kiállított adománylevél, mellyel XIV. Lajos király Louise-nak adományozta Lavardin kastélyát a hozzá tartozó földekkel, valamint a márkinői címet. Mellette pedig egy szalaggal átkötözve egy bizonyos Louise d’Aumalis és Sir William Harvey házassági anyakönyvi kivonata hevert… Louise kezébe vette a papírlapot. Louise d’Aumalis… Igen, William ezen a néven vette feleségül őt. Őt, akit az angol udvarban már mint egy szegény, vidéki nemes kisasszonyt, egy sorsüldözött hugenottát mutattak be. Mert Louise de Morainville-nek, az előkelő Lavardin márkinőnek, a katolikus udvarhölgynek, aki Louise valójában volt, el kellett tűnnie, mihelyt a cipője először érintette Dover fövenyét. Az emlékeibe merült Louise nem vette észre a szobába belépő férjét, csak a hangjára rezzent össze, mikor az átnézett a válla fölött:

– Az emlékek? – kérdezte a férfi a ládika mélyére pillantva.

– Ó, William megijesztettél – nyögte Louise.

– Sajnálom – mondta William, és egyik karjával hátulról átölelte feleségét, a másikkal pedig kiemelte a borostyánköves függőt a ládából.

Magasra emelte, és a fény felé tartotta, hogy az ablakon beáradó esti fények eljátszhassanak a kis kövecskével.

– James kérdése kavarta föl az érzéseidet? – kérdezte William. – Azért nyitottad ki a ládikádat?

Louise vállat vont.

– Talán… Gyakran előveszem őket, hogy emlékeztessenek… arra, hogy ki voltam… hogy ki vagyok. Szerinted James gyanít valamit?

– Nem, nem hiszem – felelte William. – De nem ártana kitalálnunk valamilyen hihető történetet a családod sorsát illetően. Kész csoda, hogy eddig még sosem jutott eszébe megkérdezni, miért egyedül hagytad el Franciaországot.

Louise elmosolyodott.

– Nem egyedül, hanem a te oldaladon… Miután megmentettél a Bastille kínzókamráiból és a halálnál is rosszabb sorstól… De igen, igazad van, ki kell találnom egy hihető mesét. Legkésőbb a vacsoráig, hisz James is hivatalos rá. Szerinted mit szólna, ha megtudná rólam az igazat?

– James? – vonta fel a szemöldökét William. – Be kívánod avatni a titkodba?

– Nem tudom, nem feltétlenül – felelte Louise. – Mindössze elgondolkodtam, ugyan mit szólna az én valódi történetemhez.

– Meghökkenne, az biztos. De James jó barát és értelmes fickó, nem hiszem, hogy különösebb bonyodalmat okozna nekünk. De akkor is… a titok azért titok, hogy minél kevesebb ember tudjon róla. Amit már ketten tudnak, nem titok, ezt mondta mindig apám, úgyhogy próbáljuk meg nem tovább rontani a helyzetet.

Louise ekkor szembefordult férjével, és átkarolta a nyakát.

– Rendben, akkor előállok egy történettel a családomat illetően. No és te, kedves? Úgy érzed, készen állsz? A temetésre?

– Benton már előkészítette a ruháimat.

– Nem erre gondoltam, te is tudod.

– Louise – sóhajtott William. – Tudom, mire célzol, és hidd el, jól vagyok.

– De William, mégiscsak az apád…

– Mennem kell, kedves – mondta gyorsan William, s csókot nyomott felesége ajkára. – A temetés után igyekszem halkan befeküdni melléd, hogy ne ébresszelek föl.

– Azt se bánom, ha fölébresztesz – somolygott Louise, mire William is végre elmosolyodott.

Miután férje magára hagyta, Louise újra a ládika felé fordult. Ám ekkor a szomszéd szobából üvegcsörömpölés és egy fájdalmas kiáltás hangja hallatszott. Louise benyitott a hálóhelyiségbe, ahol a nyitott utazóláda fölött állva megpillantotta a sápadt Lisette-et: bal keze hüvelykujjából dőlt a vér, a lába előtt pedig Louise velencei tükrének összetört darabjai hevertek.

– Ó, asszonyom! – nyögte a lány. – A kézitükre! Véletlenül összetörtem!

– Ó! – mondta Louise.

– Kérem, asszonyom, ne haragudjon rám… én…

Louise lemondóan sóhajtott.

– Jobb lesz, ha bekötözzük a sebét, mielőtt a szőnyeget is teljesen összevérzi… – mondta, mire Lisette lepillantott a szőnyegre, amelynek virágos rajzolatán már gyülekezni kezdtek a vércseppek.

A szobalány ezután nemes egyszerűséggel elájult.

Néhány perccel később – miközben a szakácsnő, Mrs. Cole repülősóval élesztgette a szobalányt – Benton, a komornyik, rosszalló pillantást vetett az összetört tükörre.

– Ha kívánja, asszonyom, már holnap nekilátok új szobalányt keresni…

– Ugyan, Benton – legyintett Louise. – Nem fogom egy tükör miatt utcára tenni a lányt.

– Akkor küldje le a konyhára, milady. Ez a teremtés ott jobban elboldogulna, mint asszonyom gardróbjában…

– Valóban csak ez a problémája, Benton? – kérdezte élesen Louise. – Hogy Lisette kissé kétbalkezes?

Benton egyébként is fennkölt arca, most még fensőségesebb kifejezést öltött.

– Tudja jól, milady, mi a véleményem arról, hogy ilyen… nőszemély szolgálja asszonyomat.

Louise tudta, mire céloz Benton: Lisette-et pár hónappal korábban, egyik londoni tartózkodásuk alatt Mrs. Cole találta félig összefagyva kuporogni a kapualjban. A lánynak szerencséje volt, hogy éppen az Elsfield-palotához vetődött. Louise és William ugyanis sosem csapták a nélkülözők orrára az ajtót, s miután a lányt kissé magához térítették, az elmesélte történetét. Lisette egy dél-londoni kereskedő feleségének volt a komornája, egészen addig, míg az erőszakos természetű gazda el nem kezdte fölkeresni éjszakánként a kamrájában, ami a hálóhelyéül szolgált. A megfélemlített kis cseléd nem mert szembeszállni a ház urával, aki, amikor megtudta, hogy az gyermeket vár, kidobta az utcára. Szegény lány néhány héttel később elveszítette magzatát, de munkát azóta sem talált. Louise eltökélte, hogy munkát ad a lánynak, bár Benton igencsak húzta az orrát, hogy úrnője egy rovott múltú nőszemélyt kíván közvetlen környezetében alkalmazni. De szó mi szó, Lisette nem volt épp a komornák gyöngye: nem a tükör volt az első tárgy, ami tönkrement a kezei közt, de a lány gyámoltalan babaarcára pillantva Louise-nak sosem volt szíve komolyabban megdorgálni. Hanem a tükör és a sebesült szobalány körüli sürgés-forgás, valamint Benton sirámai legalább elterelték Louise gondolatait Williamről, a temetésről és a ládikája mélyén lapuló titkokról…

Károly lila bársonnyal letakart koporsóját február 14-én éjjel helyezték örök nyugalomra a westminsteri apátságban, melyet a gyászolók vezetőjeként Károly veje, dániai György herceg követett, s mögötte haladtak a szigorú gyászba öltözött nemesség tagjai, soraikban Williammel. A férfi akkor és ott, tekintetét atyja fáklyák fényétől megvilágított koporsójára függesztve végre szabad folyást engedett az őt nyomasztó gondolatoknak. Mert el kellett végre ismernie azt, amire Louise már napok óta célozgatott: hogy Károly halálával ő nemcsak egy uralkodót, de egy apát is elveszített. És igen, végre azt is meg kellett kérdeznie magától, vajon helyesen tette-e, hogy olyan makacsul elutasította vér szerinti apja közeledését? Mikor William, már felnőttként, visszatért Angliába, maga is a diplomáciának szentelte életét. Károly persze tudta, miféle kapcsolat fűzi a jóképű Sir Harvey-hoz, akit a Lordkancellár csak mint „kiváló képességű fiatalembert” emlegetett előtte. De Károlyban csak évekkel később ébredt igazi érdeklődés William iránt, méghozzá egy szerencsétlen esemény hatására. Történt ugyanis, hogy a király legidősebb s egyben legkedvesebb törvénytelen fia, James Scott, Monmouth hercege, összeesküvés gyanújába keveredett. Állítólag ő és néhány elvakult whig politikus el akarta tenni láb alól Károlyt és Jakabot, hogy a protestáns Monmouth fejére kerülhessen a korona… A több ponton ellentmondásos vádak hitelességéről Károly maga sem volt egészen meggyőzve, de az ügy a nép körében nagy port pert vert fel,{6} így kénytelen volt néhány évre száműzni Monmoutht. A fia távollététől szenvedő, s az iránta való bizalmában megingatott király ekkor figyelt fel Williamre, s ekkor kezdte furdalni a lelkiismeret, amiért nem egyengette útját úgy, ahogyan többi gyermekéét. A király pedig eme megvilágosodásában rögvest meg is tette Williamet Elsfield lordjává, s a Lordkancellár titkárságának élére állította.

William érezte a megváltozott széljárást, ami cseppet sem volt ínyére. Ő szíve szerint az összes kegyet visszautasította volna, de felesége lebeszélte.

– Tudom, miért viszolyogsz bármit elfogadni az uralkodótól – mondta Louise egy este. – Úgy érzed, ezzel apád emlékét árulod el. És én sem tanácsolnám az ellenkezőjét, ha csak rólunk volna szó. Hisz ismersz, sosem vágytam arra, hogy halmozzuk a címeket és a birtokokat, de két fiút is nevelünk, William. Az ő jövőjüket is szem előtt kell tartanunk.

Így William elfogadta a címet és a ráosztott hivatalt, de ezen túlmenően Károly hiába próbált meg barátságába, bizalmába férkőzni, a férfi ettől mereven elzárkózott. A királlyal való kapcsolattartás így Louise-ra hárult. Károly ugyanis nemcsak a fiára, de annak bájos feleségére is felfigyelt, s megérezvén annak Williamnél megbocsátóbb természetét, az ő társaságát is elkezdte keresni: ő volt az, aki mesélt neki William életéről, a gyerekkoráról, s aki elvitte hozzá olykor-olykor karon ülő unokáját, a kis James Harvey-t. De akkor és ott, a temetési menetben lépdelve William azon gondolkozott, ma már nem viselkedne-e másképpen a csélcsap és megbízhatatlan, de alapvetően jóindulatú és kedélyes öregúrral.

Az eső ekkor szemerkélni kezdett, és William megrázkódott. Kár a múlton rágódnia, jobban teszi, ha előretekint, tökélte el. Szétnézett a koporsó után ballagó férfiakon, akiknek komor arcáról leolvashatta, hogy őket is éppen a jövőjük gondja foglalkoztatja. Valamennyi főúr, miniszter és hivatalnok azon töprengett, miként fogja befolyásolni életét és pályáját az új király trónra lépése. E tekintetben azonban még egy ideig el kellett viselniük a bizonytalanságot: Jakab csak néhány héttel a temetés után hívja össze kormánya tagjait, hogy új királyként kinyilvánítsa uralkodói szándékait.

Az egyszerű temetési szertartást követően az élet hamar visszatért a rendes kerékvágásba. A londoniak, úgy tűnt, nem osztják Lord Elsfield aggodalmait Jakab trónra lépésével kapcsolatban; a városban vidám hangulat uralkodott, hisz javában tartott a társasági szezon, amit látszólag még egy koronás fő halála sem akaszthatott meg. A temetés napjával a nép számára is véget ért a gyászviselés kötelezettsége, s ha bálokat még nem is, vacsorákat városszerte tartottak a nagyobb palotákban. Louise is lelkesen készülődött William születésnapjára, amit szűk körben ünnepeltek londoni házukban. A családból mindössze William nagynénje, Lady Mary Dering, és húga, Elizabeth voltak hivatalosak a vacsorára. Ez utóbbit elkísérte férje, az elkötelezett whig parlamenti képviselő, Thomas Grey, Stamford earlje. Rajtuk kívül csak néhány barátot vártak még: James Welhamet és menyasszonyát, illetve a flamand származású üzletembert, Paul Goetzt. Mr. Goetz évek óta ismerte Elsfieldéket, ő volt idősebb gyermekük, az ötéves Henry keresztapja is. Ő is Louise-zal egy időben választotta új otthonául Angliát, s noha az év nagy részét különféle üzleti útjain töltötte, ha csak tehette, meglátogatta kedves barátait. A vacsora tehát vidám hangulatúnak ígérkezett, hiszen a társaság sokszínű, ám jól összeszokott és derűs vendégekből állt, akik érkezésüket követően a szalonban gyűltek össze. Míg a férfiak egy sarokba visszavonulva folytattak elmélyült beszélgetést, addig a háziasszony Lady Marynek és James menyasszonyának, Annie Killigrew-nak a társaságát élvezte. Louise mindig is szeretett e két hölgy körében időzni, ami nem csoda, hisz mindketten kiemelkedő művészek voltak a maguk területén. Lady Maryt, William néhai édesanyjának húgát, korának legtehetségesebb női zeneszerzőjének tartották, Annie Killigrew pedig költő volt, s egyben az új királyné, Modenai Mária körül sürgölődő, „felvilágosult hölgyek” koszorújának legszebb virága. A sötét, göndör hajú, ábrándos szemű Miss Killigrew ráadásul a festészetben is tehetségesnek bizonyult,{7} a királyné azonban elsősorban költészetét tartotta nagyra, s maga is többször bátorította, ne hagyjon fel a verseléssel. A társaságból egyedül William húga, Elizabeth – a családban csak Bess – lógott ki. Az enervált, örökké nyűgös Bess ráadásul sosem rejtette véka alá, hogy nem kedveli Annie Killigrew-t, aki szerinte „a sok okoskodással valamennyi kérőjét elriasztotta”, s így meg is érdemli vénlány sorsát. Annie a maga huszonöt évével valóban nem számított épp elsőbálozónak, de a művésznő mindaddig nem volt hajlandó beköttetni a fejét, míg magához méltó szellemi partnerre nem talál egy férfiban. Kezeit végül James Welhamnek nyújtotta, aki az első perctől kezdve rajongott menyasszonyáért, s akiben Annie-hez hasonlóan szabad és felvilágosult szellem lakozott. Louise-nak ezért is szúrt szemet James savanyú arckifejezése, mikor egy pillanatra a férfiak társaságára emelte tekintetét. A szoba másik végében Mr. Goetz nagy lelkesedéssel mesélt legutóbbi útjáról, de úgy tűnt, azt egyedül William és Lord Stamford hallgatta érdeklődéssel.

– …szóval, úgy döntöttem, részesedést szerzek a Kelet-indiai Társaságban{8} – fejezte be beszámolóját az üzletember. – A keleti árucikkekre egyre csak növekszik a kereslet, s ha a társaságnak sikerül megvetni a lábát Bengálban, újabb kereskedelmi utak válnak elérhetővé Anglia számára. Igaz, Bengálra lassan negyven éve fáj a társaság foga, de az ottani kormányzó nem egyszerű eset. Hanem előbb-utóbb muszáj lesz felhúzniuk ott egy telephelyet, különben a részvényesek zúgolódni kezdenek, s az az igazgatóság fejébe is kerülhet.

Stamford a fejét rázta.

– Nekem ez akkor is túl kockázatos befektetésnek tűnik, Bengál ide vagy oda. Az út hosszú, a tenger viharos, s ha a hajó odavész, vele együtt a részvényesek pénze is a tenger fenekére süllyed.

– Ha viszont szerencsésen kiköt, akár három-négyszáz százalékos haszon is lehet a befektető jutalma – érvelt Goetz. – Különben én már szívesebben élném a kedélyes részvényesek nyugalmas életét a folytonos utazgatás helyett. Más dolgom sem lenne, mint várni, hogy a társaság hajói befussanak a Kelet kincseivel, aztán számolnám a pénzem… vagy zsörtölődnék a veszteség miatt.

– Különös ezt az ön szájából hallani, Mr. Goetz – mondta William. – Emlékeim szerint még nem bírt egy hónapnál tovább egy helyben megmaradni.

– Csakhogy én sem leszek már fiatalabb – dünnyögte az üzletember, kidüllesztve méretes pocakját. – Egyre jobban fáraszt az utazás… S egyre inkább kapom magam azon a tengeren hánykolódva, hogy egy kényelmes karosszék és egy meleget adó kandalló után vágyódom, valahol a nyugalmas szárazföldön.

Mr. Goetz – aki markáns arcvonásaival és robusztus termetével egy méltóságteljes komornyikra emlékeztette a szemlélőt – már betöltötte hatvanadik életévét. És bár életerős férfi volt, William készséggel elhitte, hogy sóvárog az otthon melege után.

– El tudná képzelni, hogy végre letelepszik Londonban? – kérdezte ezúttal Lord Stamford.

– Hogy Londonban? – vonta fel a szemét Mr. Goetz. – Különös módon azt a kandallót egy olyan kedélyes vidéki kúriában képzelem el, mint mondjuk, az önök Addington-kastélya, William. Igen, tudom, én sem hittem volna, hogy egy vidéki öregúr vagyok a lelkem mélyén, de a korral valamennyien változunk…

– Tehát birtokot készül venni? – fűzte tovább a szót Stamford.

– Gondolkodtam rajta, igen – felelte Mr. Goetz, mire William szeme felcsillant.

– Épp a minap hallottam rebesgetni, hogy Sir Richard el akarja adni az Ashburton-birtokot – mondta Lord Elsfield. – Nem akarja megvenni, Paul?

– Azt szeretné, hogy legyek a szomszédjuk? – nevetett Goetz.

– Miért is ne? Mi lennénk a legboldogabbak, ha tudnánk, hogy a szomszéd birtok jó kezekbe kerül, és legalább több időt tölthetne velünk… Louise boldog lenne, és tudja, hogy a gyerekek is mennyire szeretik magát!

– Csak azért, mert elhalmozom őket ajándékokkal, ha megtérek egy-egy utamról – mosolygott Goetz.

– Talán ezért is tekintenek úgy önre, mint a nagyapjukra. Elkényezteti őket.

– Nos, ha komolyan gondolják, akkor megfontolom az ötletet. Az Ashburton-kastély gyönyörű… Bár kicsit túl tágas lenne egy magamfajta agglegénynek.

– Ha az utazgatásba belefáradt is, a házasodáshoz még megfelelő korban van – hunyorgott Stamford. – Igaz is, ön sosem volt nős?

Goetz a fejét rázta.

– Életem során a szerencse kizárólag az üzleti életben szegődött társamul… Ami a szerelmet illeti… Ah! – legyintett Mr. Goetz. – Az asszonyok, akik közel férkőztek a szívemhez, végül butának, unalmasnak vagy hűtlennek bizonyultak. Maguk, fiúk, nem is tudják, mennyire szerencsések – mondta Mr. Goetz, magában elsősorban Williamnek és Jamesnek címezve szavait.

– Aj-aj… – nyögött fel erre James, aki jó fertályórája ekkor szólalt meg először.

– No, mi az, cimbora? – kérdezte vidáman William. – Ideje volna előállnod a farbával, egész este olyan savanyú ábrázattal jössz-mész, mint aki valami büdöset szagolt… Talán összekülönböztetek Annie-vel? A menyasszonyodon mindenesetre nyoma sincs a te levertségednek.

William hátrapillantott a válla fölött, ahol is Annie valóban vidáman nevetgélt lady Elsfielddel.

– Nem csodálom, hogy jókedve van… – morogta James. – John Dryden{9} ódának beillő költeményben dicsőíti Miss Killigrew szépségét és tehetségét a mai Gazette hasábjain.

– De hisz ez remek – lelkendezett Stamford. – Illetve… Csak nem féltékeny Drydenre, Welham? Az a férfi kétszer olyan idős, mint Annie, ha nem több.

– Több. De akkor is… Ha olvasták volna azokat a költeményeket, melyek az udvarban keringenek. Ne értsék félre, örülök, ha elismerik Annie tehetségét. De hogy az a… fűzfapoéta nyilvánosan dicsőítse az én menyasszonyom „bársonyos pilláit” és „lágyan omló hajfürtjeit”! Hát mi köze Annie pilláinak a művészetéhez!?

– Nos, barátom – mondta William kedélyesen hátba veregetve Jamest –, senki sem mondta, hogy egy népszerű költőnő jegyesének lenni könnyű… Javaslom, mielőbb láss hozzá a rímfaragáshoz magad is…

Mielőtt azonban James replikázhatott volna, Benton, a komornyik lépett a szobába, s új vendéget jelentett:

– Lord Montagu, Boughton bárója érkezett, mylord.

William sötét szeme egy pillanatra haragosan megvillant, de mielőtt bármit mondhatott volna, egy idősödő, de jóképű és szikár férfi rontott be a szalonba, széles mosollyal az arcán, hangosan köszöntve az egybegyűlteket:

– Kedveseim! – lelkendezett az őszes úr. – Micsoda megkönnyebbülés, hogy sikerült időben érkeznem! Bele szakadt volna a szívem, ha ki kell hagynom legkedvesebb unokaöcsém születésnapját… William! Drága fiam, fogadd szívből jövő jókívánságaimat!

Azzal Ralph Montagu William mellett termett, s lendületesen megrázta a kezét.

– Bácsikám – mondta amaz kimérten. – Nem számítottunk jöttödre.

– Ezen nem csodálkozom, hisz úgy terveztem, a temetés után vidékre utazom – hadarta tovább a herceg, immáron a megilletődött Louise-t zárva ölelésébe. – Kedvesem, ön napról napra szebb lesz! Ez a William igazi szerencsefia, én mondom! De hol is tartottam? Á, igen, szóval mikor megkaptam drága Mary húgom üzenetét a ma esti vacsoráról, úgy döntöttem, várhatnak még a birtok ügyei. Mary, kedves…

Miközben Montagu Lady Deringet üdvözölte, Louise észrevétlenül Williamhez lépett.

– Te tudtad, hogy Mary néni meghívta a bácsikámat? – kérdezte William Louise-t.

– Nem, de kérlek, ne légy mérges Lady Deringre. Bizonyára örömet kívánt szerezni neked, nem tudhatta, hogy felbosszant a dolog…

– Az nem kifejezés…

– De, William… – kockáztatta meg óvatosan Louise. – Nem gondolod, hogy ideje lenne elásnotok a csatabárdot?

– Elárulta a hazáját, Louise!

– Azért ne túlozz! Ralph bácsikád a király utasításait követte, mikor a parlament háta mögött tárgyalásokat folytatott a franciákkal.

– De arra már nem ő utasította, hogy ezért kenőpénzt fogadjon el franciaországi Lajostól! Aztán, amikor a vádemelés elől Franciaországba menekült, én bolond még követtem is, hogy kinyilvánítsam, milyen mélyen hiszek az ártatlanságában.

– Ha nem teszel így, sosem jöttél volna Párizsba, és nem ismerkedünk meg…

– Az lehet… De akkor is, amikor rájöttem, hogy a parlament vádjai egytől egyig igazak… Úgy éreztem, a bácsikám belőlem is bolondot csinált. Mélységesen csalódtam benne…

– Megértem a dühödet, William, de mégiscsak a nagybátyád. Mind tudjuk, hogy egy nyughatatlan intrikus, de a rokonod, és mindig is közel álltatok egymáshoz. Mindenesetre próbáld meg elviselni a társaságát ma este. Olyan kellemes ez az összejövetel, ne rontsuk el azzal, hogy kidobatod a tulajdon bácsikádat.

– Rendben, de ha megint belekezd a lázító rigmusaiba, a fejére borítom a puncsos tálat! Az talán még jót is tenne a hangulatnak… – mondta William, immáron bujkáló mosollyal.

Montagu tehát maradt, s William igyekezett nyájasan viselkedni vele. Csakhogy a vacsoránál az ízletes angolnapástétom és fogolypecsenye mellé hamar egy kényes téma, a politika is terítékre került.

– Mondja, Mr. Goetz, ön Hágából való? – kérdezte egyszer csak Ralph Montagu.

– Ott születtem, igen – felelte az üzletember. – De annyifelé éltem már a világban, hogy magam sem tudnám megmondani, „hova valósi” vagyok…

– De azért gyakorta hazalátogat, ha jól tudom.

– Jól tudja, lord uram, már csak az üzleti ügyeim végett is. Mióta országaink rájöttek, hogy a katolikus nagyhatalmak ellen csak együttes fellépéssel van esélyünk, s letették a fegyvert, a két ország kereskedelme végre békében virágzik. Aminek nálam jobban kevesen örülnek!

– Úgy van, igyunk az angol és a holland nép barátságára! – emelte poharát Stamford köszöntőre.

– No és az uralkodóikra! – kiáltott Montagu. – Jakab királyra és Orániai Vilmos{10} hercegre!

Miután valamennyien ittak, Montagu továbbfűzte a szót.

– Ha már a herceg szóba került… Mondja, Mr. Goetz hágai látogatása alkalmaival tiszteletét teszi a helytartónál is?

– Olykor-olykor, igen. Őfensége, Vilmos herceg mindig is szívélyes volt hozzám.

– S mondja… Találkozott az udvarában Monmouth herceggel is? Azt beszélik, még mindig Orániai Vilmos vendégszeretetét élvezi.

– Így is van. Monmouth, mióta a megboldogult Károly száműzte őt, a helytartó udvarában időzik.

– S hogy tetszett önnek a herceg?

Goetz válaszát Welham és Stamford is érdeklődve várta. Az üzletember végül rövid gondolkodás után így szólt:

– Montmouth herceg… kétségkívül megnyerő személyiség. Jóképű, életvidám… Ugyanakkor kissé forrófejű és meggondolatlan.

– S igazat beszélnek? – kérdezte Montagu. – Igaz a pletyka, hogy azt tervezi, partra száll Angliában, és felkelést szít Jakab ellen?

Goetz megpróbálta tréfával elütni a dolgot.

– Hát, engem nem próbált besorozni a hadseregébe…

– De mint mondta, a herceg a forrófejű… s igen büszke – ütötte tovább a vasat Montagu. – Aligha hagyja hidegen az angol trón.

– Minthogy a herceget csak futólag ismerem, erről nem tudok nyilatkozni… – felelte Goetz kitérően.

Montagu herceg néhány pillanatig elgondolkodva nézegette a metszett üvegpoharán táncoló gyertyafényt, majd tovább puhatolódzott.

– Mindenesetre, ha úgy döntene, partra száll… – kezdte óvatosan –, mit gondol, Vilmos támogatná őt? Úgy értem… katonailag?

Goetz megütközve nézett Montagura.

– Kötve hiszem, hogy őfensége ilyet tenne. Ne feledje, hogy Jakab király egyszerre a nagybátyja és az apósa. Ráadásul sosem lenne olyan ostoba, hogy tálcán kínálja egy… egy… álmodozónak az angol trónt, aminek ő, egészen pontosan a felesége a várományosa.

– Én azért nem nevezném a herceget álmodozónak, akkor sem, ha ilyen tervei vannak – jegyezte meg Montagu. – Hisz mint mondta, Mr. Goetz, a herceg megnyerő személyiség… S igen népszerű a nép körében. Ráadásul hithű protestáns. Ezek közül egyik sem mondható el szegény Jakabról…

A tory lelkületű James Welham ezt már nem hagyhatta szó nélkül.

– Ez a szegény Jakab jelenleg a törvényes királyunk! – szólt némileg emelt hangon. – Remélem, nem arra célzott az imént Montagu, hogy támogatná a herceget, ha az igényt támasztana a trónra?

– Ó, dehogy, Mr. Welham – mondta gyorsan Montagu ártatlanul pislogva. – Hisz az felségárulás volna… Bár… a gondolattal talán érdemes eljátszani. Végtére is barátok közt volnánk, nem?

– Aki ilyen gondolatokat forgat a fejében, az nekem nem barátom! – csattant James hangja, mire az asztal túlsó végén elhalt a női csevegés.

William bosszúsan forgatta a szemét, majd tekintete egy pillanatra elidőzött a puncsos tálon, amit Louise sietve el is húzott a férje keze ügyéből…

– Uraim, uraim… – csitította vendégeit a háziasszony. – Vegyük úgy, hogy itt ma mindenkit elragadott a fantáziája. Beszélgessünk inkább könnyedebb témákról. Annie, ha jól tudom, végül úgy döntöttetek, Hamsey Greenben telepedtek le. Tervezed, hogy változtatsz valamit a házon, ha már te leszel az úrnője?

{1} II. Károly apját, I. Károlyt az angol polgári forradalom idején végezték ki, 1649-ben. Felesége és gyermekei ezután évekig éltek száműzetésben, elsősorban Franciaországban és Hágában. /A szerző/

{2} A pápista összeesküvés 1679 és 1681 között váltott ki tömeghisztériát Anglia- és Skócia-szerte, miután két kalandor hamisított bizonyítékokat tárt Edmund Godfrey békebíró elé, miszerint a helyi katolikus kisebbség, a jezsuiták és Braganza Katalin királyné meg akarták gyilkolni a királyt, hogy helyette öccsét, a katolikus Jakabot ültessék trónra. /A szerző/

{3} IV. Henrik, francia király 1598-ban adta ki a nantes-i ediktumot, melyben szabad vallásgyakorlást engedett a hugenottáknak, véget vetve a régóta húzódó vallásháborúknak. /A szerző/

{4} XIV. Lajos, a Napkirály 1680-tól kezdve dragonyosokat küldött szerte az országban, hogy a hugenottákat erővel áttérítse a katolikus hitre. Az első komolyabb atrocitásokra Poitou-ban került sor, ahol néhány hónap alatt több mint harmincezer hugenottát kereszteltek át erővel. /A szerző/

{5} 1666. szeptember 2-a és 5-e között tűzvész, a Nagy Londoni Tűzvész pusztított a városban, eltüntetve a régi városközpontot, nyolcvanezer otthont és majdnem száz templomot beleértve. /A szerző/

{6} Az ügy később a rozsházi összeesküvés néven híresült el. /A szerző/

{7} Anne Killigrew Jakab királyt ábrázoló portréja a mai napig a mindenkori angol uralkodó személyes gyűjteményének részét képezi. /A szerző/

{8} A Kelet-indiai Társaságot 1600. december 31-én alapították „Kelet-indiákkal Üzletelő Londoni Kereskedők Társasága és Helytartója” néven, melyet 1608-ban „Kelet-indiákkal Üzletelő Angol Kereskedők Egyesült Társaságává” változtatták. A továbbiakban csak a Kelet-indai Társaság vagy a társaság elnevezést használjuk. /A szerző/

{9} John Dryden (1631–1700) a Stuart-restauráció korának befolyásos irodalomkritikusa, író, fordító és drámaíró. Véleménye oly nagy befolyással volt a korszak irodalmi életére, hogy szokás „Dryden korának” is nevezni ezt az időszakot. /A szerző/

{10} III. Vilmos (1650–1702) angol király és a Holland Köztársaság számos tartományának helytartója. Felesége, II. Jakab angol király idősebbik lánya, Mária, aki a történet ezen pontján az angol trón várományosa volt. /A szerző/