Nemere István

Szabadkőművesek

A világ urai vagy jótevői?

Kiadó: Adamo Books Kft.

5540 Szarvas, Gyóni Géza utca 11.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: Pavuk Péter

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-219-4

MOBI ISBN 978-963-453-220-0

2. kiadás (2009, 2017)

Írta: Nemere István

Borítót készítette: Ádám Ágnes

Tördelte: Markó Richárd

Korrektor: Alapi Judit

© Nemere István, 2009

Tartalom

Ember és titok

1. A múlt ködében

2. Oszlik a homály

3. Mit akartak a szabadkőművesek?

4. Híres szabadkőművesek

5. Nehéz út a páholyig

6. Mi történik a páholyokban?

7. Szemben az egyházzal

8. A huszadik század viharaiban

9. Zsidók és szabadkőművesek

10. A magyar páholyok története

Irodalomjegyzék

Ember és titok

Talán meglepetésként éri az olvasót, hogy ebben a rövid előszószerű, bár nem annak nevezett bevezetőben az emberi természetről írok. Meg a titkok és összeesküvések iránti hajlandóságunkról, Meg arról, hogy az emberek eredendően szeretnek titkos társaságok tagjai lenni.

Már az ősembernek is voltak titkai. Amit először csak egy ember tudott, aztán amit megosztott másokkal is. Már abban az időszakban is, amikor őseink még nem (nagyon) tudtak beszélni, helyette inkább másféle jelrendszerekkel értették meg magukat, már ismertek titkokat. Az egyik ősünk felfedezett egy ösvényt, amiről a társai még nem tudtak. Az ösvényen pedig az állatok – tehát: a zsákmány – jártak inni, és hamarosan azt is kitapasztalta, hogy milyen napszakban, milyen irányból jönnek arra az elejthető állatok. Megmutatta társainak is, óvatosan és messziről. Máris kialakult egy kicsiny klán, pár fős társaság, akiknek egy vadászati, élelmezési titok került a birtokába.

Természetesen, ahogyan fejlődött az emberi társadalom, úgy egyre több ember érdeke kívánta meg, hogy összetartson másokkal. A legtöbb persze a nyílt szövetség volt. Családi és rokoni klánok, nemzetségek, egy faluban, majd egy városban élők érdekei sok tekintetben egyeztek. De gyanítom, hogy mindig és mindenhol akadtak kisebb közösségek, amelyek tagjait szintén valamilyen titok és/vagy közös cél terelte össze

Voltak emberek minden földrajzi szélességen, akik úgy érezték időnként, hogy jobb, ha titokban társulnak másokkal.

Egy-egy ilyen titkos társaság lehetett – éppenséggel politikai összeesküvés is! Sőt, a leggyakrabban bizonyára éppen az volt. Az útjukban álló nemzetségfőkkel, helyi kiskirályokkal, később nagyobb országok uralkodóival, sőt komoly birodalmak császári fejével akartak végezni. Hol sikerült, hol nem – ez a legtöbbször az árulóktól függött. Akik vagy önnön jószántukból adták fel társaikat, hol meg azért, mert eleve beépített ügynökök, „téglák”, azaz besúgók voltak…

És ez így megy már több ezer éve, gyakorlatilag szüntelenül.
Az emberek – úgy tűnik – eredendően szükségét érzik annak, hogy titkaik legyenek, amiket vagy nem osztanak meg senki mással, vagy ha igen, hát néhány hozzájuk valamiben hasonló személlyel, akikkel aztán a titok megosztását követően hol kényszerből, hol saját akaratukból összetartanak, egy célért cselekednek (szintén titokban, ameddig lehet, vagy kell).

Persze nemcsak önös érdekek vagy politikai célok vezérelték a titkos társaságokat, csoportokat, hanem ennek lehettek-lehetnek éppenséggel ideológiai okai is. A leggyakoribb az eddigi történelem során a vallási indok. Elnyomott, meg nem tűrt vallások hívei kisebb csoportokra oszolva gyülekeztek össze időnként, és a maguk rítusa szerint imádták istenüket. Lehettek ezek egy majdani jövendő nagy Egyház akkor még félretaszított, elnyomott hívei – mint az őskeresztények a maguk katakombáiban –, de persze évekkel később, ha fordult a helyzet, akkor meg éppen ezek az egykori üldözöttek nyomták el más vallások híveit (például Magyarországon a kereszténység hivatalos és mindenkire nézve kötelező, kényszerű felvétele után az ősi magyar „pogány” vallás szorult illegalitásba)…

Senki nem tudja, és nem is tudhatja, történelmünk során, az öt kontinensen hány titkos társaság volt. És ennek az oka nagyon egyszerű: csak azokról tudunk, amelyek már a maguk idejében sem voltak eléggé titkosak, vagy megszűnésük után derült ki, hogy egyáltalán léteztek. Vagyis ki kell jelentenünk: az igazán titkos társaságok azok voltak, amelyek létezéséről még ma sem tudunk!

Legyen bármilyen meglepő, biztosan voltak ilyenek, és nem tudni, hány száz vagy ezer az utóbbi pár ezer év alatt. Voltak persze olyan társaságok is, amelyekről viszont sokan tudtak, de csak annyit, hogy létezik. Ám hogy kik a tagjai, mi a célja, hogyan működik – vagyis a legfontosabb kérdésekre – a kívülállók nem kaphattak választ. És ezen nem is csodálkozhatunk.

Aztán ott vannak még a „mesterségek tudói” is. Persze egyfajta mágikusnak tartott tudás őrzéséről volt szó. Az ókorban minden népnél nagy becsben álltak a kovácsok, vagyis azok az emberek, akik a puha réz és bronz után végre igazi, kemény fémmel: a vassal foglalkoztak. Nem csoda hát, hogy a kovácsok a tudást csak olyanoknak örökítették, akiket arra alkalmasnak láttak.
Nem zárható ki, hogy nem csak a kovácsok, de a varázslók, a tudás őrzői, a papok, vagy éppenséggel az emberek gyógyítói is rendelkeztek itt vagy ott – vagy szinte mindenütt – egyfajta titkos társasággal. Ahol e jeles mesterségek képviselői összegyűlhettek és saját körben szabadon beszélhettek a szakmai fogásokról, taníthatták egymást, átadhatták megfigyeléseiket és találmányaikat. A középkori céhek, amelyek szintén egy-egy mesterség képviselőit tömörítették belső, bizalmas körbe, és ugyanakkor érdekszövetségbe, szintén efféle – ha nem is kifejezetten titkos – társaságok voltak.

Abban azért megegyezhetünk, hogy voltak ál-titkos társaságok, és voltak persze igaziak, komolyak. Ez utóbbiak némelyikéről ma sem tudunk sokat, vagy éppen semmit. Az első csoportba tartoztak minden korok „amatőrei”. Azok, akik csak szerették volna hinni, hogy tagjai valamiféle titkos csoportnak, aztán azok, akik szerettek ilyesmivel hivalkodni, meg akiknek valójában semmi komolyabb céljuk nem volt, csak imádtak konspirálni, fontoskodni, titokban gyűlésezni, és megvalósíthatatlan, zavaros terveket szövögetni.

Titkos társaságként könyvelhetjük el például a legtöbb egykori, sőt nem kevés mai maffiát is. Ezek a „felemás” kategóriába tartoznak, ugyanis létezésükről tud a világ. Mi több, eleve tudnia is kell, hiszen ez a „titkos társaság” csak úgy érheti el a célját, ha a létezéséről tudnak – különben hogyan félnének tőle…? Hisz a maffiák csak akkor erősek igazán, ha nagyfokú félelem él irántuk az emberekben egy-egy földrajzi környéken, szakmában, vagy akár egy-egy nagy országban. Ma már kevesen tudják, hogy a mai bűnöző maffiák egy (kis) része eredetileg nem is bűnözési céllal jött létre, csak később vált a szervezett bűnözés alapvető egységévé, szervezetévé. Például a szicíliai maffia – és még inkább a nápolyi Camorra – eredetileg politikai mozgalmak voltak, amelyek egy-egy idegen hatalom kiűzéséért alakultak meg és működtek. Aztán – ahogyan lenni szokott nem-titkos társaságok esetében is – amikor a politikai célok elmúltak, kiüresedtek, amikor azok fölött nagy léptekkel elvonult a történelem, néhány élelmes korabeli ember nem akarta veszni hagyni a már kiépült szervezetet, és annak eszköztárát. Hát szinte észrevétlenül átalakították azt bűnöző szervezetté.

Manapság be kell ismernünk – bár nehezünkre esik –, hogy az igazán titkos társaságok éppenséggel a bűn szervezetei. A maffiáknak és egyéb, bűnelkövetésre szakosodott szervezeteknek aztán igazán titkosnak kell lenniük, legalábbis nagyon zártnak – mert a létezésük függ ettől a titkosságtól, ettől a zártságtól. A soraikban nem lehetnek rések, nehogy beférkőzzön oda az ősellenség: a rendőrség a maga tisztjeivel, besúgóival, ügynökeivel.

Az sem ritkaság, hogy egy-egy titkos társaság egyetlen nemzet képviselőire korlátozódik, sőt általában abból sem vesznek fel akárkit, csak, aki elszánt harcosa annak a célnak, amit persze – kényszerűségből – titokban hirdettek meg.

Mint látjuk tehát, ez a (korántsem teljes) felsorolás is hagyott még hátra kívánnivalókat. Biztosan voltak egyéb célú, itt nem említett titkos társaságok is. Minket ebben a könyvben csak egyetlen egy fog majd érdekelni. Egy olyan, amely nagyon régen is létezett, és ma is létezik. Amely igyekezett nagy titokban működni a történelmi időkben, és még ma sem könnyű bepillantani a kulisszái mögé.

1.
A múlt ködében

Ilyen emberi hajlamok között voltaképpen a valaha létezett legerősebb titkos – társaságnak, a szabadkőműveseknek az eredete is homályos.

Írhattam volna azt is, hogy ismeretlen, fel nem kutatott, kideríthetetlen. Mint annyi más történelmi eseménysorozat kezdetéről, erről is gyenge fogalmaink vannak. Annál is inkább, mert még a normális, nyílt történelmi folyamatok kezdetét, első aktusát is sokszor nehéz utólag megállapítani. Hát még egy olyan szervezetét, társaságét, intézményét, amelyet alapítói eleve titkosnak szántak! Hiszen ilyen körülmények között a külvilág csak nagy késéssel (vagy akkor sem) szerzett tudomást arról, hogy valahol valami elkezdődött, hogy valakik valamit akartak-akarnak tenni, összefogtak valamilyen ügyben. De gondolom, jó ideig eltartott, míg a nagyobb nyilvánosság megtudta, hogy kik, mikor, hol, miért alapítottak egy titkosnak szánt társaságot. Már, ha egyáltalán megtudták még abban az évben vagy évtizedben… és mint tudjuk, a múló idő nem segíti a megismerést, ellenben szövetségese a felejtésnek, a dolgok összezavarásának, az emlékek elfogyásának.

Ráadásul, legalábbis a szabadkőművesek által terjesztett; a külvilág által pedig igen szívesen vett és továbbadott legendák szerint az igazi szabadkőműves mozgalom nem a középkor vége felé, Európában vette kezdetét, hanem sokkal-sokkal régebben, és nem is a mi földrészünkön!

Hogy sorban menjünk: az egyik értelmezés szerint a mozgalom már a „paradicsom korában”, vagyis az aranykorban kezdődött, akkor alapították. Nem egészen világos ez esetben a neve. Bárhogyan is volt, az ókori emberek (de még később, a korai középkoriak is) ragaszkodtak a világosan meghatározott dolgokhoz. Annak ellenére, hogy tömérdek homály vette őket körül – a hitviláguk, az ideológiájuk, a mondáik sokszor nagyon zavarosak voltak –, azért, ha valamit szabadnak és kőművesnek neveznek, akkor annak e két fogalommal párban kellett lennie. A kőművesség összefügg az építkezésekkel, méghozzá nem is akármilyen, hanem meglehetősen fontos építkezéssel. Ami szabad – az valamitől szabad, valamitől mentes, vagy legalábbis szabadulni igyekszik valamitől, valakitől. Ha ilyen nyelvi módon nézzük ezt a melléknév-főnév összetételt, már sejtenünk kell valamit abból, hogy a puszta elnevezés sem lehetett véletlen, mögötte valami fontos emberi törekvésnek kellett rejtőznie.

Az aranykorba visszavitt szabadkőművesség azért látszik elvethető ötletnek, mert az az időszak éppen attól volt „arany”, hogy minden tökéletesen működött benne. Ember és állat nem voltak ellenségek, egymást nem bántották, és ami legalább ilyen fontos: ember nem volt ellensége embernek sem… Az „aranykor” egy jól működő, viszonylag konfliktusmentes világ lehetett, amelynek csak az emléke maradt fenn, és azt sokan mindmáig visszasírják.

Lépjünk tovább. Mi nagyot építettek hát az ókorban? Először kezdjük egy általános dologgal. A Vízözön nagy pusztítást végzett. És nem csak egyetlen helyén a Földnek – ahogyan sokan hiszik, és ezt a helyet jobb ügyhöz méltó buzgalommal keresik szorgosan mindenfelé –, hanem gyakorlatilag az egész bolygón. Igen, öt kontinens több mint száz törzse, népe, nemzetsége őrizte meg mondáiban az egykor volt totális pusztítás emlékét. Egy gigantikus árvizét (vagy cunamiét, tegyük hozzá!), amely hihetetlen pusztítást végzett.

Akik emellett teszik le a garast, azok a szabadkőművesek egykori eredetét egy nagy újjáépítésben vélik megtalálni. Való igaz: ha tényleg újjá kellett építeni az elpusztult világot egy globális cunami, szökőár után, akkor ott az építéshez értő emberek – kőművesek, ácsok stb. – igen magas fokú tiszteletet érdemeltek. Ezt nyilván ki is harcolták maguknak, jogosan.

Voltak viszont máig emlegetett nagy építmények, amelyek körül minden bizonnyal kellett hozzáértő szakembereknek nyüzsögniük, méghozzá nagy számban. Ilyen lehetett például a Mezopotámiában emelt Bábel tornya. Túl a nemesnek hitt célon – hogy az emberek az égbe emelkedhetnek általa –, a Tornyot, mint fizikai létesítményt is meg kellett valósítani, fel kellett építeni. Ráadásul egy olyan vidéken, ahol kő nem nagyon akadt, mindenki egész életében a sík és már akkor is meglehetősen sivatagos földön élt, eléggé forró éghajlaton. Messziről szállították oda a köveket, méretre faragták, majd elkezdték építeni az „égig érő” tornyot – ezek az emberek minden tiszteletet megérdemeltek. És azt meg is kapták – egy ideig. Persze rá kellett jönniük, hogy nem emelkedhetnek az égbe egy emberkéz által épített torony segítségével – de ez már egy másik történet.

Aztán ott volt az ókori Egyiptom is. Mindnyájan tudjuk, hogy az ottani piramisok, különösen azok közül is egy, a gizai Nagy Piramis, mind a mai napig a legnagyobb, emberkéz által készített építmény a Földön. (Felfoghatjuk úgy is: nagy szégyen ez nekünk, huszonegyedik századi, mindig rekordok döntésére törekvő és kész embereknek, hogy a máig legnagyobbat még az ókorban emelték olyanok, akik szinte semmit sem tudtak az építészetről.) Persze az is lehet, sőt bizonyos tudományos kutatások révén talán hamarosan bizonyítható is lesz, hogy nem az egyiptomiak emelték a Nagy Piramist, sem a Szfinxet. Merthogy ezek sok ezer évvel korábban keletkeztek, amikor egyiptomi emberek és egyiptomi civilizáció nem is létezett. Ebben az esetben ezeket az építményeket (és számos másikat szerte a bolygón) egy előd-civilizáció egyedei tervezték és hozták létre sajátos célokból. (1)

Mindazonáltal egyáltalán nem meggyőző mindez, főleg azért, mert nagyon homályosak a történetek, és nem látjuk igazán a kiváltó okot, ami miatt egy titkos társaságot kellett volna bárkinek is létrehoznia Egyiptomban. De hát arrafelé, és abban a kezdeti időben nem ez az egyetlen, teljesen ismeretlen történet. Éppen olyan homályosnak tűnik a mai, akadémikus tudomány állítása, miszerint a piramisokat legalább 2400 évvel Krisztus előtt maguk az egyiptomiak készítették volna. Hiszen elég belegondolni, hogy az az eseménysorozat a kőkorszak és a rézkorszak határán történt! Vagyis az embereknek egyfelől csak kőbalták és vésők, másfelől a puha rézből készült, nagyon kezdetleges szerszámok álltak rendelkezésükre. Ezekkel aligha lehetett volna akár csak a Nagy Piramis 2 és fél millió kövét kifaragni!

Akadnak olyan szerzők, mint a nagy alapmű, a világ összes titkos társaságát taglalni akaró kétkötetes, Charles William Heckethorn által jegyzett könyv (2), amely legjobb tudomásunk szerint magyarul sohasem jelent meg. A második kötetet indító, és abban elég sok helyet elfoglaló „Freemasonry” fejezetet ő is bibliai történetekkel kezdi. Mindez része egy vándorsztorinak: a bibliai Lámekh négy gyermeke volt az, akik a világ összes mesterségét „megalapították”. Hogy egy ilyen „alapítás” mit takar, nehéz elképzelnünk. Sejtéseink szerint ezek nagytudású emberek voltak, akik minden szakmából fejeként ötöt vagy tízet ismertek viszonylag jól, és ezt a tudást adták aztán tovább másoknak. Talán nem csoda, hogy nem az állatbőr-kikészítőkből, vagy a pásztorokból lettek a csodált és titkos szövetségekbe tömörülő „szabadok”. Ezek kevéssé érdekes szakmák, ahol a titkoknak egészen egyszerűen nincs is helyük. Nincs mit eltitkolni, mert minek is?

Ámde az építészet egészen más dolog. Először is: aki épít, az igazi, komoly anyaggal, kővel dolgozik, és ez nem tréfadolog, meg nem is könnyű mesterség, plusz nagy fizikai erőt is igényel. A kővel bánnak a mesterek. Ismerniük kell nemcsak a kövek fajtáit, de azok tulajdonságait is. Melyikből, hol, milyen körülmények között mit lehet építeni és mit nem tanácsos? Ismerniük kell a statika törvényeit, de mindenekelőtt a tervek készítését. Kell hozzá a háromdimenziós látás képessége. Nem akkor, amikor már a térben felépült valami, hanem még akkor, amikor csak szó van róla. És akkor is, amikor két dimenzióban, azaz síkban le kell azt rajzolni – akár homokba, akár pergamenre, papiruszra, pálmalevélre vagy majdan kiégetendő agyagtáblára, vagy kőlapra – mindegy. A kőművesnek egy ilyen rajzból látnia kell az egész építményt maga előtt. Ezzel együtt máris tudni az építkezés buktatóit.

Ahány nép vagy törzs, annyi legenda és annyi név. De egyben mind megegyezik: volt valaha egy nagy tudású személy – a legtöbbször isten vagy félisten! –, aki valamit nagyon tudott. Általában több mesterség fogásait tanította meg az embereknek, a népek, törzsek őseinek – aztán a tudás így kezdett terjedni.

Valaminek kellett lennie a dologban, mert ezt is legalább annyi nép meséli máig, ami az őseinkkel, „eleikkel” történt – mint a Vízözönt, szerte a Földön. Nem zárható ki tehát, hogy egy előző civilizáció tagjai, feltehetően emberbaráti okokból segítettek nekik. Nem akarták megvárni, míg ezer és ezer év alatt a mi őseink maguktól és apránként rájönnek a növénytermesztés, az állattenyésztés stb. módozataira, kicsi és nagy titkaira, fogásaira – hanem azok egy részét egyszerűen megmutatták, megtanították nekik. Így a mi fejlődésünk alaposan lerövidült.

Persze nem mindenki ment vissza annyira az időben, nem keresték a szabadkőművesség eredetét sem az aranykorban, sem az ókori Egyiptomban. Hanem egyszerűen Izraelt célozták meg, méghozzá a nagyon régi időket. Ezek az urak abba kapaszkodnak bele, hogy ott és akkor is voltak nagy építkezések, amelyekben titkokat tudó, vagy azokkal ismerkedő építőknek is részt kellett venniük. Itt általában arra a Templomra céloznak, amit Salamon király építtetett, az időszámításunk előtti valamelyik században. (Sajnos a legújabb évek izraeli ásatásai és néhány ottani, bátor régész állításai szerint Salamon és Dávid királyok nem is léteztek! Így azért egy kicsit zavarossá válik a közel-keleti múlt története…)

Vannak kutatók, akik szerint csakugyan voltak-vannak olyan szertartások a szabadkőművesek gyakorlatában, amelyek talán innen eredeztethetők (bár erre tudtommal még senki sem hozott elő megdönthetetlen bizonyítékot). Könnyen lehet, hogy az egész izraeli „kirándulás” ezen a téren csupán megtévesztő akció. Olyanok szeretnék a szabadkőműves mozgalom eredetét elvinni az ókori Izraelbe, akik ma amellett törnek lándzsát, hogy ez az egész mozgalom voltaképpen nem egyéb, mint egy, a modern világ ellen irányuló zsidó összeesküvés része! Az efféle összeesküvés-elmélettől a jelek szerint ez a mozgalom már sohasem menekülhet meg, egész történetét végigkíséri, mint azt majd olvashatják a továbbiakban.

Meg kell jegyeznünk, hogy az előbb említett brit szerző a nagy munkájának szabadkőművesekre vonatkozó fejezetében a kezdeteket szintén a bibliai korba helyezi, és ezzel együtt földrajzilag is a Szentföld tájékát tünteti ki. Sőt, szó szerint Ádámtól és Évától indul, de már néhány mondattal később ő is Salamont emlegeti, és persze kiköt Hiramnál. Nevezett úr a maga idejében nemes ember, előkelő származású és gazdag illető volt, aki szintén kapcsolható
a jeruzsálemi Templom építéséhez.

Más források a sumérekhez fordulnak vissza, akik állítólag kőoszlopokra vésték a mesterségek szabályait – mintha csak sejtették volna, hogy olyan katasztrófa közeleg, amely minden egyebet elpusztíthat. (Most közbevethetjük, szintén régi eredetmondák alapján, hogy talán tényleg sejtették: baj közeledik, mert valakik időben figyelmeztették őket erre…) A monda valóságos régészeti krimivé nemesül a továbbiakban. Merthogy tényleg jött a katasztrófa, jött a Vízözön, az emberiség egy része elpusztult, és így azok találták meg a sumér kőtáblákat, akik Noé bárkája segítségével megmenekültek az általános pusztulásból. (Hogy ők mi módon tudták megfejteni a sumérek – feltehetően ékírásos – jeleit, arra persze nem tér ki a monda.) Ők adták aztán tovább másoknak a mesterségek titkait, ezek között nyilvánvalóan az építészet rejtélyes tudását, számos fogását is. Innen vezetne az út Bábelhez, az ottani kőművesekhez, akik viszont már nagyon jól értették a mesterségüket. Mint tudjuk, nem is miattuk ment csődbe az építkezés, annak ott egészen más – konkrétan nyelvi – okai voltak.

De a tudás már megvolt, mondják a mondákat továbbadók.

Persze nehogy azt higgyük, hogy akkoriban már minden kőműves tudott mindent. Sokan nem ismerték még a mesterség alapfogásait. Mások idővel megtanulták, de mint az annyira becsült kovácsmesterség esetében, úgy itt is voltak olyan titkok, amiket nem minden mester adott át inasainak, tanulóinak – és létezhettek egy-egy földrajzi tájon kőművesek ezrével, akiket senki sem tanított a titkos fogásokra, és ezért azokat ők sem taníthatták meg saját tanítványaiknak. Minden bizonnyal a mesterség igazi titkaihoz „fel kellett nőni”, azokat maguk a mesterek is egy későbbi életkorban sajátíthatták el. Senki nem tanította meg a tudást kamasz fiúknak, hiszen ők még kialakulatlanok, nem mindig tudnak titkot tartani stb. Sok oka volt hát annak, hogy minden földrajzi tájon és időben csak kevés igazi kőműves akadhatott, akik bárhol, bármiből, bármit fel tudtak építeni, mert birtokában voltak az ehhez szükséges igazi, mélyebb tudásnak, szakértelemnek.

Azt se feledjük el, hogy akkortájt nem voltak még profi építészek, tervezők. Igazából csak építők voltak. A régebbi magyar nyelven őket nevezték palléroknak. A pallér sokkal műveltebb kőműves volt, mint egyszerű kőműves társai (innen ered a „pallérozott elme” kifejezésünk is). Vagyis a pallér félig kőműves, félig építész volt. Mindkét szakmához értett. Aki csak egy falat akart emeltetni, vagy kiütni egy ablaknyi lyukat a már létező falban, hívhatott kőművest. Még ha nem is egy lehetséges mesterember volt az illető, annyit megtanult szakmája szabályaiból, hogyan kell falba ablakot vagy ajtót vágni, vagy hogyan kell felépíteni egy falat. És nem többet.

Ám a pallér bizony ennél sokkal több volt. Már majdnem építész, mérnök és tervező. Ő volt az, aki képes volt megálmodni egy majdani házat (három dimenzióban), képes volt ezt lerajzolni, ugyanakkor nem csak látványtervet készített, hanem minden falat, a leendő ház minden részletét előre megrajzolta, és kiszámolta az anyagszükségletet is. Mert ne feledjük el, a mai építész sem csak megrajzolja szépen, hogyan fog messziről kinézni egy ház – hanem annak nagyon részletes terveit is elkészíti, és téglára, cserépre stb. kiszámolja, mennyi anyagra lesz hozzá szükség. Nos, hát ilyenek voltak a pallérok. Sejthetjük, hogy az egyszerű kőművesek milyen tisztelettel bámultak rájuk!

Igazából persze, amit a szabadkőműves mozgalomról tudunk, az a késő középkorból származik.

Amin ugyanakkor megdöbbenhetünk, az a tény, hogy milyen kevéssé foglalkoznak mozgalmuk eredetével a szabadkőművesek saját kiadványai. Az embernek az az érzése támad, hogy a szerzők csak mintegy kellemetlen kötelességüknek tesznek eleget, azt is lerövidítik, amennyire csak lehet. Találtam olyan könyvet, amit manapság adott ki egy-egy szabadkőműves szervezet, és ott az eredetükről, a mozgalom múltjától, de főleg persze a kezdetéről alig 1-2 oldalt olvashatunk akár több száz oldal terjedelmű műben!

Persze lehet, ez a szószűkösség (a „szóbőség” ellentéte…) egyik oka annak, hogy a szabadkőművesek ellenfelei minden korban gyanakodnak emiatt is. Azt sejtik és sejtetik, hogy a szabadkőműves mozgalom kezdeteinél vagy valamiféle botrányos dolgok történtek, azért nem írnak róluk maguk a szabadkőművesek, vagy az egész kezdetük nem akkor, nem ott és főleg nem úgy zajlott le, ahogyan ők maguk emlegetni szokták. Mindkét esetben tápot adnak ezzel az ellenzők egy-egy újabb szóhadjáratnak.

Mint már írtuk, csakugyan sokféle, sok korban gyökerező kezdetekről lehet írni, anélkül azonban, hogy biztosak lehetnénk az igazságban. Az mindenesetre igaznak tűnik, hogy a mozgalom szoros kapcsolatban állt a késő középkor nagy templomépítéseivel. Sőt, néhány forrás szerint már a középkor elején is felbukkantak ezek a „szabad kőművesek” mint fogalom, és ők, mint egyének akkor, mikor beindult a keresztény templomok tömeges építése szerte Európában, sőt földrajzi értelemben azon kívül is (Bizánc, és a Közel-Kelet, ez utóbbi helyen meglehetősen rövid ideig).

Amikor Európában megkezdődtek a nagy templomépítések, természetesen szükség lett pallérokra. Akik nemcsak megtervezték egy-egy majdani katedrális külsejét és belsejét, de hozzá is láttak az építéshez. Nem árulunk el titkot, ha közöljük: egy-egy ilyen monumentális építményt akkoriban hosszabb ideig építettek, mint az ókorban a piramisokat! Bizony számos katedrálisról tudjuk, hogy épülhetett ötven vagy száz évig, sőt némelyik akár több száz éven át sem készült el! Ami nem azt jelenti, hogy addig sem történt ott semmi, hanem azt, hogy az építményt részben már felszentelték, és keresztény szentélyként használták, amikor más részei még mindig csak épülőfélben voltak. Az is megesett, hogy ugyanott épült kisebb szentélyeket egy-egy zseniális pallérmester tervei alapján egyszerűen „beolvasztották” a későbbi, jóval nagyobb építménybe. Volt, hogy egy nagy katedrálisban több ilyen régi templom, szentély, kápolna rejlett, később már, mint annak szerves része.

Hogy milyen sokáig épültek a katedrálisok, elárulja az is, hogy egyik részük még ilyen, a másik meg már amolyan művészeti stílus jegyeit hordozza magán. Mindkét előző állításunkra jó példa a franciaországi Chartres város híres katedrálisa. Az ottani Notre-Dame („Miasszonyunk”) temploma az 1100-as évek elejéről származó építményt is magában foglal, a XII. században épült a nyugati homlokzata, és persze egyszerre román és gótikus stílusú, vagyis egyfajta híres átmenetet képez a két stílus között, összebékítve azokat. Végső soron a templomot 1260-ban fejezték be, vagyis összességében legalább százötven éven át(!) épült.

Akik látták már a Rajna felől a kölni dómot, tudják, milyen hatalmas az az építmény, mennyire felülmúlja a modernebb korok épületeit is. Ez is a francia gótika stílusában épült – tudták, összesen mennyi ideig? Hatszáz évig! 1248-ban kezdődött folyamat, ami a XIX. századig tartott, persze az utolsó korszakokban már csak különlegesen szép ablakokat és szobrokat építettek bele. De éppen a kölni katedrális a legjobb példa arra, hogy az egykori palléroknak több – sőt: sok! – nemzedékére volt szükség ahhoz, hogy egy ilyen templom felépüljön.

Nem vitás, hogy az első egy-kétszáz évben minden új építő rá volt utalva elődeire. Ha nem hagytak neki rajzot, akkor más jeleken kellett elindulnia. Hiszen nem volt mindegy, hogy például a sokembernyi vastag falon, amit egyik elődje épített, mondjuk nyolcvan évvel korábban, mekkora terhet szabad elhelyezni? Mi van a falon belül, vajon kellően tömör-e? Elbír-e egy pár emeletnyi ugyanolyan vaskos falat, vagy a majdani (túl)terhelés alatt összerogy? Az előd, legalábbis optimális esetben, hagyott jelzéseket. Az elődök jeleket karcoltak a kőbe, a korábbiak a későbbi mestereknek, vagy más módokon figyelmeztették arra, hová mit ne építsen, miből lehet baj.

Idővel persze az ilyen jelekből sok lett, ismeretük speciális tudást kívánt. És mivel ezeket nem akárki érthette meg, sőt nem is akárkinek szóltak, hát a kivételezettek titkos tanként kezelték, különösen eleinte. Csak a beavatottaknak szóltak, ők használták fel a jelzéseket. Később persze efféle titkos jelek megjelenhettek tervrajzokon, kint a terepen, könyvekben és egyéb helyeken is. Ne feledjük el, aki beavatott volt, annak ismernie kellett nem csak a felhasználható-felhasználandó építőanyagok összes jellemző tulajdonságát, de – és legfőképpen! – az arányokat! A tervezési és megvalósítási méreteket, minek mekkorának kell lennie a templomban. Melyik rész hogyan viszonyuljon, arányuljon a többi részhez, hogy majd, amikor az egész megvalósul, akkor a katedrális tényleg – katedrális legyen.

Ezek létfontosságú információk voltak, amiket egyik nemzedék hagyott a másik nemzedék beavatottjaira.

Igazából a mai napig nem ismerjük az összes jelet. Közülük idővel sok elveszett, még talán akkoriban, amikor épülgettek a katedrálisok, csak éppen nem használtak már bizonyos jeleket, másokat elfelejtettek. Aztán amikor befejeződtek a nagy európai katedrális-építések, akkortól ezekre semmi szükség sem volt.

Legalábbis ezt állítják sokan, a logikára hivatkozva. Ám az emberi természetnek nem sok köze van a logikához – mint tudjuk, azt az élet számos területéről vett megfigyelésekből.

Akik viszont egyszer megkóstolták a titkolózás, a konspiráció, a titokban tartott közös cselekvések ízét, azok nem egykönnyen, illetve sehogyan sem mondanak le erről. Vagyis azok az építők, pallérok, és megbízható segédeik, akik beavatottakká lettek még
a katedrálisok korában, egyszerűen nem akarták elhagyni a konspirációt. Kerestek maguknak valamit, vagy egyenesen „csináltak” maguknak egy mozgalmat, ahol továbbra is kiélhették efféle szenvedélyeiket. Nem zárható ki persze, hogy egyikük-másikuk konkrét célokat is kilátásba helyezett, önmagának és másoknak.

Azt is olvashatjuk, főleg szabadkőműves kiadványokban, hogy maga a kifejezés: szabadkőműves – a középkor elején jelent meg, természetesen az európai templomépítők egyes közösségeinek elnevezéseként.

Bizonyára nem lehet véletlen, hogy az eddigi szerzők – akárhány száz éven keresztül írtak is a szabadkőműves mozgalmakról, azok történetéről – majdnem mindig összekapcsolták a kezdeteket a rózsakeresztesekkel. Ez egy másik, korábbi mozgalom volt, de valóban sok jel mutat arra, hogy a két társa között ilyen-olyan, néha laza, máskor meglehetősen szoros kapcsolat is volt. Ezért nem árt, ha mi itt és most szintén megismerkedünk velük.

Igaz, egészen komoly szakértők kételkednek már eleve abban is, hogy vajon csakugyan léteztek-e a rózsakeresztesek?

Ebben már csak azért sem lehetünk bizonyosak, mert sok – túl sok! – szervezet állítja magáról, hogy egyenesen folytatásai, mintegy időbeli és történelmi meghosszabbításai a rózsakeresztes testvériségnek (mert ők magukat testvériségnek nevezték). Amiben biztosak lehetünk, az az, és annyi, hogy sok ilyen szervezet, társaság, csoport folytatta a rózsakeresztesek hagyományait – már, ha tényleg azoktól vették át őket.

Azok az iratok, amelyek részben vagy egészben fennmaradtak, és amiket ma a rózsakeresztes mozgalomnak tulajdonítanak, valami módon a legendás „aranykorra” emlékeztetnek minket. Úgy tűnik, hogy a rózsakeresztesek – ha csakugyan léteztek – egyfajta nagyon jóakaratú, és ennek megfelelően nagyon naiv emberek lehettek. Olykor egyszerűen meséket írtak – de teljesen komolyan – és egy olyan világról ábrándoztak, sőt írtak róla, ahol az emberek kizárólag csak jót cselekedtek, mindenki segített mindenkin, az emberek terjesztették a tudományt és a művészeteket, gyógyították egymást, és csak a leginkább emelkedett dolgokról beszélgettek, majd a legvégén egyszerűen visszamentek mindahányan az aranykorba, a régi jó és hibátlan világba, azaz a… paradicsomba.

A rózsakeresztesek létezésében sokan azért nem hisznek, és nem is hittek már akkor sem, mert bár titkos társaságnak számítottak, az efféle írásaikat („Fama”, „Confessio”, azaz „Hírnév” és „Vallomás” vagy „Gyónás”) nyilvánosságra hozták. Tényleg volt ebben valami nagy ellentmondás. Mintha olyanok irányították volna a titkos társaságot, akik ennek ellenére nagyon vágynak egyfajta nyilvánosságra, „élnek-halnak a közönségért” – ez valóban különös. Igaz, akadtak, akik ebben nem láttak semmi furcsát, egyszerűen úgy vélik: egyfelől provokálni akarták a világot, másfelől pedagógiai célzattal hozták nyilvánosságra a gondolataikat. Mindkét eset valószínű lehet, mert hát ezek az eszmék tényleg nagyon messze estek a középkor végének és az újkor elejének uralkodó eszméitől. Paradox módon azt kell mondanunk, hogy még talán a keresztény egyházak ősi, eredeti tanítása állt hozzájuk a legközelebb, hiszen ott volt szó megbocsátásról, jóságról.

Ma úgy látjuk, hogy ez egy titkos társaság sajátos propagandája volt. Ott és akkor, azokban az időkben ez volt ennek a módja. A kor nemzetközi nyelvén, latinul tették közzé társadalom-jobbító célzatú műveiket, és – gondolom – várták a hatást.

Persze tévednek azok, akik úgy vélik, hogy a szabadkőműves mozgalmak már léteztek a nagy katedrálisépítések korszakában is. Akkor még nem azoknak számítottak. Minderre csak később került sor. Meglepően későn – csak a tizenhetedik században, vagyis az 1600-as években!

Viszont akadnak, akik szerint a szabadkőművesek igazából már az ókortól fogva léteztek, csak, mint a búvópatak, olyannyira elkonspirálták magukat, szinte senki sem tudott a létezésükről.
De mivel a történészeknek ezt nem sikerült bebizonyítani, hát ezzel most nem foglalkozhatunk. Minél messzebbre megyünk vissza az időben, annál kevesebb az, amiben úgy ahogy biztosak lehetünk.

De bizony voltak olyanok is, akik azt állították, hogy a szabadkőműves mozgalom a keresztény Európában legalább 500-600 évvel idősebb, és ami még megrázóbb hír lehet: arabiszlám eredetű! Ennek az eredetelméletnek a hívei azt mondják, hogy ismét csak a jeruzsálemi Salamon-féle Templomban kell keresni a megoldást, a magyarázatot, és a bizonyítékot. Szerintük ugyanis a Templomot nem zsidó, hanem arab (szúfi) építészek emelték. Az isteni szavakat arányok formájában belekódolták a Templomba (ezek ma már nem „olvashatók”, hiszen a szentélyt a rómaiak lerombolták). Eme teória hívei egészen komolyan állítják, hogy ez a tudás arab közvetítéssel jutott el Európába, mégpedig valahol a IX-X. század környékén.

Természetesen az Ibériai-félszigetet meghódító mórokon keresztül… Angliába, és onnan terjedt aztán szét földrészünkön.

Nincs bizonyíték az elmélet helyességére. Arról nem is szólva, hogy nagyon kevesen állítják ezt, miközben a szabadkőművesekkel foglalkozó történészek, profi és amatőr kutatók legnagyobb része folyton csak visszakanyarodik a középkori katedrálisépítőkhöz, és azok titkaihoz, amelyeket már az előbb vázoltunk. Nem kétséges, hogy a valószínűség is arra utal: ők álltak a legközelebb ahhoz, ami aztán később a mozgalomra oly jellemző lett: a külsőségek egy része, a belső szabályok, a jelképrendszerek. A középkori építész céhek kiválasztott tagjai, a nagy (építészeti) titkok ismerői saját szakértelmüket, a siker zálogát jelentő belső titkokat foglalták rendszerbe, és rejtették el azokat a kívülállók elől. De a szakmabeliek egy része sem volt jogosult a titkok megismerésére, soha életében. Ne feledjük ugyanakkor, hogy messze nem csak, vagy egyáltalán nem eszmékről volt itt szó…! Aki ismerte a nagyméretű építmények létrehozásának titkait, az ezzel a tudással sok pénzre tehetett szert. Természetes dolog volt tehát, hogy a titkok ismerői – akik képesek voltak megtervezni és felépíteni egy hatalmas templomot vagy palotát – igyekeztek minél inkább leszűkíteni azok körét, akik erre alkalmasak voltak, akik rendelkeztek a megfelelő tudással. Ne higgyük el tehát azokat a szép szólamokat, amelyek a középkori nagy építő céhek mestereiben valamiféle szép ideológiák előharcosait látják. Talán akadtak közöttük ilyenek is, de voltaképpen nem erről volt szó.

A rózsakeresztesekről az a hír járta – feltehetően ők maguk terjesztették –, hogy csodálatos találmányokat ismernek, sohasem betegednek meg, ismerik a megfiatalodás (értsd: az örök élet) titkát. Meglepő, mennyi műszaki jellegű találmánnyal rendelkeztek. Állítólag ismerték a hideg fény (görögtűz?) titkát, vagy az örökké égő lámpát, bármikor képesek voltak aranyat csinálni, vagy gépi óriások (gólemek) életre keltésében is jeleskedtek. És bár kénytelenek voltak konspirálni, elméletileg sohasem léphettek ki a nyilvánosság elé, de mint láttuk, különféle úton-módon mégis csak megtették. Hirdették a világnak az egykori állítólagos rózsakereszteseket is – és ebben nem válogattak korok szerint.
Ők azt állították, hogy rózsakeresztes volt már a bibliai Mózes, de az ázsiai Lao-ce vagy Buddha, a görög Püthagorasz és a későbbi korok nagy alkotói és gondolkodói, mint például Leonardo da Vinci, Comenius, Descartes, Shakespeare, Voltaire is…

Amikor először bukkantak fel a rózsakeresztesek iratai német és latin nyelven, nagyon egyszerű szabályokról olvashattak bennük az érdeklődők. Például azt állították ezek az emberek, hogy a köreikben senki sem viselhet megkülönböztető (cifra, hivalkodó, túl elegáns és gazdag) öltözetet. Bármely országban is éljen egy rózsakeresztes, úgy kell öltöznie, ahogyan abban az országban az egyszerű emberek öltözködnek.

A rózsakeresztes nem foglalkozhat mással, csak emberek gyógyításával, és azt is csak ingyen végezheti! Mellesleg elhatározták, hogy csak az első száz évben konspirálnak, azaz majdani utód-testvéreik száz év elteltével már a világ elé léphetnek ember- és társadalomjobbító eszméikkel. (Igen optimisták lehettek, azt hiszem). Volt még egy szabály, miszerint minden rózsakeresztesnek még életében gondoskodnia kellett egy utódról, aki az ő halála esetén majd a helyébe lép.

Minden forrás arról regél, hogy a rózsakeresztesek mozgalmát egy bizonyos Christian Rosenkreutz alapította meg. Azaz a társaság elnevezését a saját nevéből vette („Rózsa” és „Kereszt”). Róla az a legenda járja, hogy 1378-ban született, és csak százhat évvel később, 1484-ben hunyt el. Mivel az első rózsakeresztesek egymás nevét soha le nem írták, hanem csak kezdőbetűt vagy kezdőbetűket használtak – olykor kettő helyett hármat is –, hát őt is csak mint „C. R. C.”-t emlegették.

Mit tudunk róla?

Érdekes, hogy számos, csak róla szóló könyvben is alig találunk valamit az életéről, ilyen például R. Edighoffer francia nyelvű könyve (3). Olvashatjuk, hogy a testvériség alapítója és névadója, aki kétségtelenül tehetséges szervező is lehetett, egy elszegényedett német nemesi családból származott. Valami okból már ötéves korában egy kolostorba adták, ahol valósággal rávetette magát a nyelvekre: elsősorban tökéletesen megtanult latinul és görögül. Tizenhat évesen voltaképpen már szerzetesként élt a kolostorban, és akkor egy társával szentföldi zarándoklatra indult. Társa Ciprus szigetén meghalt – feltehetően valamilyen betegségben –, és ekkor valami furcsa dolog történt a fiatalemberrel. Állítólag, ismeretlen módon eljutott egy arab országba vagy városállamba, ahol minden másképpen volt, mint a többi arab országban. Itt ugyanis filozófusok és tudósok irányították az országot, egyfajta idealista társadalmat hozva létre (no persze, egy király figyelő szeme előtt…).

Azt hiszem, rózsakeresztesnek kell lenni ahhoz, hogy az ember elhiggye ezt a történetet. Annál is inkább, mert a város arab neve, amit az ifjú Rosenkreutz később nyilvánosságra hozott, még csak nem is hasonlít semmilyen korábbi, vagy akkor létező arab városra, országra, birodalomra. Nem kétséges tehát, hogy ő maga találta ki mindezt, talán afféle tanmese helyszíneként? Már csak azért is óhatatlanul erre gondolunk, mert azt is állítja a fiatalember, hogy amikor odaérkezett, kiderült: már várták! És sugallja, hogy ismert gondolkodónak tartották őt, és számítottak a véleményére. Egy tizenhét-tizennyolc éves ifjúéra…?

Innentől kezdve az életút tulajdonképpen lehet éppenséggel valóságos, de lehet teljesen kitalált is… Mindenesetre a hivatalos változat szerint Rosenkreutz ott megtanult arabul, áttanulmányozta az ottani titkos könyveket, okkult írásokat, és latinra fordított közülük egy nagyon fontosat. Aztán otthagyta az ideális államot, és Észak-Afrikán, azaz Egyiptomon és Marokkón keresztül tért vissza Európába – nem kétséges, hogy ezen az útján is sokat tanult.

Persze, amikor a mai Spanyolország területére érkezett, lelkesen kezdett mesélni a megszerzett tudásáról az ottani, immár keresztény tudósoknak – de azok elzavarták őt, „megvetéssel és gyűlölettel találkozott”, mint írták biográfusai. Csak akkor lelt némi nyugalmat, amikor német földre ért vissza. Itt hét olyan bölcset gyűjtött maga köré, akik osztották nézeteit (érdekes, meg sem fordult a fejében, hogy igazi vitákra és termékeny gondolatokra csak akkor tehetünk szert, ha a velünk ellentétes nézetű emberekkel vitatkozunk).

Nyolcan voltak tehát, és ez később a rózsakeresztes mozgalomban afféle „mágikus szám” lett, legalábbis ami a csoportok létszámát jelenti.

Az első rózsakeresztesek úgy döntöttek, hogy azokat a tanokat, amiket C. R. C. hozott keletről, terjeszteni fogják. Közben mindnyájan nekivágnak a világnak, és orvosként fognak gyógyítani. Akkoriban az a hír járta, hogy egyedüliként a világon éppen csak ők voltak képesek gyógyítani a leprát is. Állítólag tényleg sikerült ez nekik, nem is egy alkalommal. Erre is van, illetve lehet magyarázat: csakugyan volt valami szer, anyag, vegyület, növényi, ásványi vagy bármilyen más gyógyszerük, aminek a titkát keletről hozták.
Ha így volt, akkor sajnos azt kell mondanunk: mára elveszett a titok, merthogy a huszonegyedik században is van pár millió leprás, akiknek állapotát a jelenleg létező gyógyszerekkel maximum stabilizálni lehet, de a leprások nem gyógyíthatók…

Minket persze most az érdekel elsősorban, hogy volt-e köze a rózsakeresztes mozgalomnak – akár csak ideológiai síkon is – a szabadkőművesekhez. De naiv ember az, aki azt hiszi, hogy kérdésünkre, kérdéseinkre biztos választ, vagy egyáltalán választ kaphatunk. Hiszen maga a rózsakeresztes mozgalom is több kérdést vet fel, mint amennyire képesek lennénk válaszolni. A középkori kőművesek, vagyis az akkori építők és többé-kevésbé legális szervezetük, a céhek hogyan kapcsolódtak a rózsakeresztesekhez? Vannak történészek, akiknek szent meggyőződése, hogy miután a rózsakeresztesek voltak előbb és utánuk kezdtek szerveződni a kőművesek, hát okvetlenül kellett kapcsolatnak lennie, egyfajta ideológia, filozófia mindenképpen „átfolyt” az egyikből a másikba. Ismét mások viszont amellett kardoskodnak, hogy nem lehetett közük egymáshoz, mert időben sem érintkeztek.

Még azt sem tudjuk, hogy a tizenhetedik században a „rózsakeresztes testvériség” tényleg megszűnt létezni – vagy sem – mert, ha nem, semmi sem zárja ki, hogy létezzék akár a mai napig is…! Mint tudjuk, a huszonegyedik század elején olyannyira elszaporodó összeesküvés-elméletek egyike a jelen világ összes bajait néhány, szinte az ókortól máig folyamatosan létező titkos „testvériségnek”, szervezetnek, társaságnak tulajdonítja. Persze úgy, hogy ezen társaságok tagjainak eleve hatalmas rosszindulatot tulajdonít, olyasmit, ami az egész mostani emberiség ellen irányul. (De hogy ezek a rosszindulatúak miért is ügyködnének az emberiség ellen, amelynek maguk is tagjai, és létezésétől függ az ő létezésük is – azt ezek az elméletek sohasem magyarázzák meg. Ez az egyik legnagyobb logikai hibájuk.)

Idézzünk csak egy olyan szerzőt, aki sokat foglalkozott a kérdéssel. Bohumil Vurm az európai földrész titkos történetéről írott trilógiája második könyvében szintén nem veti el a mozgalom továbbélésének lehetőségét, de ő ezt is másképpen látja:

„Egyesek szerint a rózsakeresztesek léteztek, és mind a mai napig léteznek, azonban nem egy titkos, szigorúan megszervezett testvériségről, hanem felvilágosult, szellemileg erejük teljében lévő egyénekről van szó, akik civilizációnk fejlődését segítik, illetve megpróbálják fejlődésének irányát a megfelelő mederbe terelni. Amikor teljesítik feladatukat, ismét nyomtalanul eltűnnek, ahogy azt megelőzően, és névtelenségbe burkolózva élnek tovább. Könnyen felismerik egymást a magukból kisugárzott beavatási fok és szellemi szint mértékéből. Egyszóval nincs szükségük se tagsági igazolványra, se titkos kézszorításra vagy más egyéb jelszóra, jelképre. Láthatatlanok (a szó nem kihívó, köznapi értelmében), hiszen szabályzatukkal összhangban az adott ország szabályai szerint élnek és öltözködnek. Más szóval: az igazi rózsakeresztes arról ismerszik meg, hogy nem lehet felismerni. Az, aki azt állítja magáról, hogy rózsakeresztes, még véletlenül sem az, és ezzel a kijelentésével teljes mértékben felfedi valódi énjét. A tényleges beavatottak nem érzik szükségét annak, hogy képességeikkel büszkélkedjenek. Tudásukat és képességeiket a Teremtővel és a világgal szembeni felelősségnek, nem pedig személyes ambíciók beteljesülését segítő lehetőségnek tekintik.” (4).

Itt két dolgot kell gyorsan megjegyeznünk. Az egyik: mindez, amit az idézet szerzője ilyen szépen és találóan leírt, éppen úgy alkalmazhatóak lennének az egykori katasztrófát túlélt atlantisziakra is, akik ilyen vagy olyan formában, de szintén közöttünk lehetnek mind a mai napig.

A másik: mi van akkor, ha a rózsakeresztesek soha nem is léteztek…

Mert bizony ennek is van esélye. Nem kevésbé komoly szakírók szerint meglehet, a rózsakeresztesek csak néhányan voltak, nem is egy időben élt egy-egy ember, aki ezeket az ideákat vallotta, és leírta egy-egy könyvben, hogy így, a műve által nevelje, jobbítsa a világot! Vagyis nem volt semmiféle mozgalom, egy-egy ember írogatott-álmodozott egy jobb világról: ennyi történt mindössze! Mert hiszen, ha jól belegondolunk, a rózsakeresztesek létezésének bizonyítékai csak az általuk írt könyvek. Ennyi, és semmi több.

Ha ez így van, akkor hiábavaló lenne azon töprengeni, mennyiben befolyásolták a későbbi szabadkőműves mozgalmat, azok gondolkodásmódját, mozgalmi filozófiáját, és pere elsősorban a céljait a rózsakeresztesek.

Az sem zárható ki, hogy a rózsakeresztes könyvek azért születtek, hogy attól legyenek majd rózsakeresztesek! Vagyis egy vagy két könyvvel egy vagy két szerző egyszerűen provokálni arta a sorsot, beültetni az emberek agyába, hogy a könyvek tanításait kövessék, aztán alakítsanak nyolc fős csoportokat a legnagyobb titkokban és igyekezzenek Európát vallásilag is megújítani, fellelni, folytatni az emberiség aranykoráról szóló álmot. Tudjuk, hogy elég sok híres és a maga korában nagyon okos emberre hatottak ezek a művek (pl. Comenius), és ők is hirdették őket.

Bonyolítja a dolgot, hogy a rózsakeresztes filozófia megjelent nagyon vitatott egyéniségek életében is (pl. az angol John Dee), akik alkímiával és sokak szerint mágiával, boszorkánysággal is foglalkoztak. A kép ekkor kezd zavarossá válni.

Akkoriban sok gondolkodó ember gyanította, hogy „itt valahol” léteznek rózsakeresztesek, ám mivel azok a legteljesebb titokban működtek, egyszerűen nem lehetett rájuk lelni. Valahogyan tehát tudtukra kellett adni, hogy szimpatizálnak velük. És mi volt ennek a módja? Le kellett írni a rokonszenvező ideákat egy-egy könyvben, azt kiadni és elterjeszteni a korabeli nehézkes módon, éveken át tartó folyamatként – majd várni, hogy emiatt majd jelentkeznek a szerzőnél a rózsakeresztesek. Aztán vagy jelentkeztek, vagy nem. Soha nem derülhetett ki, hogy igen, mert akkor bevették őt maguk közé, és attól kezdve rá is vonatkozott a titoktartás, soha többé senkinek sem árulhatta el, hogy lám, most már ő is rózsakeresztes…

Időben különben az 1500-as évek végén, de inkább már az 1600-asok első évtizedeiben járunk. Kötetteket lehetne írni arról is, hogy a rózsakeresztes ideákkal „megfertőzött” társadalomjobbító szándékú emberek akkoriban kezdtek beleszólni a politikába is. Kedvelt módszerük volt erre hajlamos lelkületű, valódi uralkodókat keresni. Egy-egy fejedelem, vagy éppen király aztán reményeik szerint a maga országában megvalósította volna a rózsakeresztes eszméket – amiket akkortájt már a sorra megjelenő könyvekből mindenki ismerhetett. A „szellemi alkimisták” egyre többen voltak, mint több könyvet is adtak ki. Ezek a tények is segíthettek abban, hogy akkor és azóta is oly sokan foglalkoznak a rózsakeresztes mozgalmakkal és eszmékkel – amely mozgalom lehet, hogy sohasem létezett. Paradox, de ki kell jelentenünk: ha nem is létezett, követői mégis akadtak, nem is kevesen…

A szabadkőműves mozgalom azonban létezett és létezik – ez teljes bizonyossággal állítható. Talán azért is lehetünk ebben ennyire biztosak, mert kezdettől nem volt annyira elkonspirált, „bujkáló”, rejtőzködő. Igaz, ma is vannak mozgalmak, amelyek tagjai nagyon komolyan állítják, hogy ők az igazi „jogfolytonos” követői, utódai egykori elődeiknek, a többiek mind hazugok, csalók, sarlatánok.
De még ezen emberek között is többféle irányvonalat tapasztalhatunk, ami az egykorvolt rózsakeresztes mozgalom valódiságába vetett hitet – vagy annak hiányát – illeti.

Azt sem lehet tagadni, hogy sokfelé – főleg Angliában – a kezdődő szabadkőműves mozgalom tagjai korábban rózsakeresztes eszméket hangoztattak, ha nem is voltak éppenséggel tagjai a mozgalomnak (már, ha volt ilyen). Említettük már, hogy a középkor végén a nagy katedrálisépítések befejezésével mintha szétporladt, eltűnt volna a nagy építők titkos tudására alapított, és azt megőrző titkos társaság. Később azonban – mondják a szakértők, bár ők sem értenek egyet minden részletében – a szabadkőművesség egyfajta tetszhalotti állapot után Angliában éledt újjá.

Azt mondják a hozzáértők, hogy „a szabadkőművesség az emberiség legősibb szellemi hagyományaira támaszkodik”. Ha így vesszük, és kellően filozofikusan közelítjük meg a témát, akkor kijelenthetjük: ki tudja, hányadik ilyen mozgalom ez már… Hiszen bizonyára minden korban éltek kellően művelt emberek, ahhoz legalább kellően műveltek, hogy ismerjék a múltat és tudjanak arról, hogy régen volt egy időszak, amikor jobban élt az emberiség, mint most (ez a „most” bármelyik kort jelentheti, beleértve a huszonegyedik századot is). És nem azért volt az a korszak „arany”, azaz jobb minden másnál, mert ugyanezen emberek ősei jobbak voltak, hanem azért, mert egy másfajta – mondjuk ki: másik! – emberiség irányította őseink életét.

Eddig már többször céloztam erre, de végső soron nem ok nélkül tettem. Ugyanis való igaz lehet, hogy az emberiség jellemjavítását célzó titkos vagy nem titkos társaságok, oktatási és egyéb kezdeményezések mind-mind abban a régi ügyben gyökereztek. Abban, hogy volt egy jobb emberiség, egy jobb kor, amellyel összehasonlítva a ma emberét, az eredmény nem csak szembeszökő, hanem kétségbeejtő is. Talán ez (is) magyarázza, hogy az ókortól kezdve napjainkig egyre-másra alakultak és működtek – némelyik sok száz éven át – az emberiség jobbá tételére törekvő társaságok, mozgalmak, titkosak vagy nem titkosak. Kellett legyen egy régi minta, amit követni érdemes volt.

Talán az sem lehet véletlen, hogy akár a rózsakeresztesek, de még inkább a szabadkőművesek is folyton visszatekintettek a régi történelmi eseményekhez, folyamatokhoz. Mint akik azoktól indulnak el, az a viszonyítási pontjuk, a régi kor („aranykor”) a minta, amit siker esetén majd tömegesen megvalósítanának az emberek körében. Nem véletlenül mondták, mondják maguk a szabadkőművesek (ma) is: ahhoz, hogy felfogjuk a szabadkőművesség lényegét, vissza kell tekintenünk az emberiség ősi történetébe. És bár a szabadkőművesekkel rokonszenvező források is ilyenkor csak az építőművészeket, pallérokat és tervezőket kezdik felsorolni az ókortól a középkori katedrálisépítőkig – azt hiszem, a példaképek sora ennél sokkal szélesebb kell legyen, és lehet is.

Mindjárt az elején persze ki kell jelentenünk azt is, amiről később még majd esik szó: a mai összeesküvéselmélet-szerzők – és főleg azok, akik a szabadkőműveseket a zsidósággal azonosítják (ez hatalmas melléfogás a részükről), vagy pláne azt állítják, hogy a szabadkőművesek a múltban és a jelenben egyenlők voltak az istentagadással, a liberalizmussal (nálunk a latin szabadság szóból eredő liberalizmus valami érthetetlen okból negatív jelentést kapott) – nincsenek tisztában pár alapvető dologgal.

Az egyik az, hogy a szabadkőműves mozgalom nem véletlenül lett éppen „kőműves”, azaz építőmesteri, nem véletlenül vette onnan eszméit és jelképrendszerét. Ehhez tudnunk kell, hogy az istenhívő, áhítatos emberek akkor is, ma is az egész világot „teremtettnek” tartják. Vagyis, hogy egy Teremtő hozta létre, akiben ők a mindenható Istent látják. Ahogyan az emberi test a lélek temploma, földi váza, fizikai hordozója, úgy a körülöttünk lévő világ is csak egy fizikai hordozója a teremtő, isteni szellemiségnek.

Ha valamit építünk, akkor annak szerkezete, sőt maga a létrehozása is a teremtést szimbolizálja. Vagyis egy olyan – Isten által megengedett, sőt, talán ösztönzött – cselekvés, amikor Isten méltatlan teremtménye, az ember maga is isteni cselekedetre ragadtatja magát: É P Í T! És minden építés, minden építmény elkészítésekor az Istent és az emberiséget dicsőíti.

Ezen filozófia szerint tehát az építő ember kerülhet a legközelebb Istenhez, mert minden építés az Isten iránti szeretet és áhítat kifejezése, a feltétlen bizalom és az egészséges merészség jele. A kicsinyke, törpe ember lelke mélyén felszikrázik valami, és nekiáll létrehozni egy építményt, ami persze sohasem érhet a nyomába az Isten által teremtett világnak, ám mégis, lám, apró módon próbálja azt utánozni.

És van itt még valami, ami már csak részben fizikai teljesítménye az építőnek. Először ott volt az Isten – állítják – aki úgymond „a maga képére formálta a világot”, ahogyan az embert is „a maga hasonlatosságára” teremtette. (Ez utóbbi állítással sokat vitatkozhatnánk, most nem tesszük.) A szabadkőművesek és elvbarátaik szerint régen és ma is ebből az következik, hogy miképpen régen az Isten belevitte a saját személyiségét ebbe a világba, úgy viszi bele az építőmester a saját személyiségét, ösztöneit, terveit, ötleteit is a maga építményeibe!

Azzal mindenki kezdettől tisztában volt, hogy az ember építészeti tevékenysége persze csak a szerény változata, leképezése az isteni lehetőségeknek, és főleg az isteni szellemiségnek, bölcsességnek és akaratnak – mégis, ez is valami! Az építő ember legalább elmondhatta magáról, hogy ő is tett valamit. Arról nem is szólva, hogy egy-egy híres építő műve, az építmény, rengetegféle módon árulkodik egyfelől az építőmester szellemi szintjéről, gondolatvilágáról, tehetségéről – másfelől viszont arról a társadalomról is, amely mintegy „megrendelte” az építményt, és miután elkészült, használatba vette.

Nos, a szabadkőművesek kezdettől azt állítják, hogy Isten az Univerzum nagy építésze!

Azért hangsúlyozom ezt, mert – ismétlem – a teljesen félretájékozott emberek hajlamosak elhinni azt a propagandát, miszerint a szabadkőművesség mindig is az istentagadás, az ateizmus fészke volt. Látni fogják majd, hogy ez egy makacsul ismétlődő, minden korban buzgón újjáteremtett rágalom volt. És nem is vitás, hogy (Európában) főleg az Egyház terjesztette tervszerűen, merthogy a szabadkőművesek és a velük bármilyen szintű kapcsolatban álló, felvilágosult emberek bizony eléggé egyházellenesek voltak. Ám ami Róma szerint egyházellenes, az istenellenes is – no, itt van a „bibi”. Ez ugyanis nem igaz, és éppen a szabadkőművesek példáján látható, hogy ez a tervszerű dezinformáció egyfelől mennyire igaztalan volt – másfelől meg lám, milyen hatásos! Hiszen máig él ez a szabadkőművesekre levakarhatatlanul ragasztott vád.

Ma már, visszatekintve nehéz megérteni: hogyan lehetett istentagadással vádolni egy olyan szervezetet, amelynek központi filozófiája is eleve az Istenből: annak létezéséből, az iránta kifejezett áhítatos tiszteletből indult ki?

A szabadkőművesek nem véletlenül választottak jelképül építészeti eszközöket. Éppen azért kerültek bele például a vonalzó és a körző is (amit nem a segédmunkások, hanem a pallérok, azaz a tervezők használtak), hogy jelezzék: Isten a főépítész, és ők is építeni akarnak, ők is csak Istent utánozzák. Persze a jelek szerint az istentagadás vádja már elég korán megfogalmazódott ellenük (vajon ok nélkül? – kérdem itt most kicsit ravaszul), mert amikor Angliában az 1600-as évek első felében terjedni kezdett a(z újjászületett) mozgalom, akkor az Angol Egyesült Nagypáholy – hogy mik a páholyok, lesz még róla szó –, vagyis a The United Grand Lodge of England már afféle korabeli közleményben hirdette ki: „a szabadkőművesség nem titkos társaság, nem vallás, és nem is helyettesíti azt”.

Kissé furcsa most arról értesülnünk, miszerint alapítói szerint az új mozgalom nem is volt titkos! Igen, mondják erre a mozgalommal foglalkozó történészek – nem volt titkos ott, ahol szabadon lehetett nyilvános is. Vagyis Angliában nem volt számottevő befolyása a római katolikus egyháznak, hiszen ott VIII. Henrik emlékezetes szembefordulása óta Róma szárnyait alaposan megkurtították, ottani karmait levágták. Az anglikán egyház feje pedig a mindenkori brit uralkodó volt, és ma is az. Ott tehát már kezdettől nyilvánosan működhetett a szabadkőműves mozgalom és annak „páholyai”, azaz szervezeti egységei. Ám nem volt ilyen ideális a helyzet a katolikus egyháztól uralt kontinens országaiban, ott bizony a szabadkőművesség „a föld alá” kényszerült. És bár hol itt, hol ott működhetett féllegálisan is – például ahol maga az uralkodó is tagjai sorába lépett, és emiatt némi kedvezményes bánásmódra számíthatott – másutt meg halálra keresték őket és a sorsuk kis híján a mártíromságig ívelt.

Akkoriban Angliában már olyan fokú volt a demokrácia, és főleg a társadalom tagjainak egyéni jogai, hogy az első angliai szabadkőművesek nyíltan kiadott könyvecskében, brosúrában (akkori szóhasználattal pamfletben, azaz politikai vitairatban) fejthették ki véleményüket. Így ismertették meg a néppel azt, hogy tulajdonképpen kik is ők és mit akarnak. Az ismeretterjesztő művecske a „Mi a szabadkőművesség?” címet viselte, és a meghatározás során ugyan kijelentették a szerzők, hogy a szabadkőművesség „a világ egyik legősibb, nem vallási alapokon nyugvó testvérisége”, de ez nem mond ellent annak, hogy az első szabadkőművesek éppen olyan istenfélő, hívő emberek voltak, mint a körülöttük élő társadalom tagjainak nagy többsége.

Mi több, pár mondattal odább már azt állítja a kiadvány, hogy eleve csak az lehet tag, aki hívő! Szó szerint idézem: „A belépés és a tagság alapkövetelménye a mindenek felett álló lényben való hit”. Hát ez eléggé világos. A „mindenek felett álló lény” csak az Isten lehet – akkor is, ha valami okból a szabadkőműves kiáltvány-kiadvány nem így nevezte.

A pamfletben különben felsorolták a szervezet tanításait, és azt is, hogy azokat a tagok ókori rituálék segítségével ismerhetik meg. Azt is, hogy melyek a jelképeik („építészetben használatos eszközök”), és azt is, hogy „fajra és vallásra való tekintet nélkül” léphet be minden… férfi. (Hogy nők is tagok lehetnének, meg sem fordult a derék angol urak fejében, hiszen klubjaikba sem engedtek be nőket a huszadik századig, és attól kezdve szét is esett a sok száz éves klubélet, többé a férfiak sem szívesen jártak klubokba.)
Csak mintegy mellékesen jegyzem meg, hogy „fajra való tekintet nélkül” kifejezés mögött aligha rejlett az, hogy egy fekete bőrű lakos is beiratkozhatott volna közéjük…

Ha visszaugrunk két-három-négyszáz évet, akkor azt látjuk – mint már volt róla szó –, hogy azok az első szabadkőművesek tényleg kőművesek voltak, és így a későbbi, újjászületett mozgalom névadói is egyben. A középkori Nyugat-Európa több államában léteztek, és az elterjedt közfelfogással szemben (amit talán az előző lapokon én is sugalltam), nem csak katedrálisokat, dómokat, tehát templomokat építettek, hanem világi célú nagyobb épületeket is emeltek. Érthető módon valakiknek tudnia kellett, melyek a legjobb építőanyagok, ezen belül melyik mire való, ismerniük kellett az építés sajátos módjait, és mindenekfelett az arányokat is – nos, szóval érthető módon leszűkült azok köre, akik mindezen ismeretek birtokában voltak és lehettek. Nem volt ritka, hogy apák a fiakat avatták be, és így szállt a titok nemzedékről nemzedékre. Ezek az emberek aztán annyira elkülönültek másoktól, hogy ha nem is zárkóztak be saját köreikbe, de azért bizonyos dolgokat igyekeztek maguk között cselekedni, például sajátos istentiszteleti rítusokat, szertartásokat alakítottak ki (és még mondja valaki, hogy a mozgalom kezdettől istentagadó lett volnál).

Ezeknek a személyeknek a „páholyokban” megismert és gyakorolt vallásosság az Isten tiszteletének egy egészen más, magasabb dimenzióját jelentette. Ezáltal közelebb érezték magukat a Teremtőhöz. Amit a páholyban átéltek, mai kifejezéssel élve „ezoterikus élmény” volt, mintha bekerültek volna az élet titkainak sodrába, valami „természetfölöttibe” is. Nem kétséges persze, hogy ebbe erősen belejátszott a konspiráció, a titokzatoskodás, a bujkálás, a jelképek használata – egyszóval mindaz, amiért a férfiak annak előtte és azóta is szenvedélyesen szeretnek valahová tartozni, valamilyen „csapatban játszani”. És ha mindezt még belepi a titokzatos máz is, akkor nagyon tudják élvezni a dolgot, és adott esetben hajlamosak elhinni a hihetetlent is.

Az első szabadkőművesség, vagyis ami itt Európában jobbára a gótikus építészet korával esett egybe, eleinte ennek köszönhette felvirágzását és elterjedését – majd később az elsorvadását is… Hiszen amíg egyre újabb és újabb templomokat, épületeket kellett emelni, addig szépen virágzott az építők sajátos és titkos mozgalma, a szabadkőművesség is. Ám véget ért a stíluskor, a gótika, mint olyan haldoklani kezdett, majd meghalt, már senki sem akart olyan „unalmas” építményeket emeltetni. No, meg gazdaságilag sem volt már alapja annak, hogy még újabb és még nagyobb építményeket emeljenek, hát csökkent az építkezések száma. Néhány nemzedék alatt szinte a nullára esett vissza. Vagyis nem volt már szükség az építőmesterek nyílt vagy titkos tudására sem. Fogytak a beavatottak, fogyott a munka, majd meg is szűnt. Anglia azért volt különleges, mert itt ennek ellenére fennmaradtak az építőmesterek céhei, azok szervezetei, és az 1400-as évektől kezdve a céhek tagjai úgymond átnyergeltek a társadalmi és politikai életbe is. Ott volt erre lehetőségük a már említett demokratikus vonások miatt.
Az angliai kőművesek, építők (nem a mozgalom tagjai) s érdekvédelmi szervezeteket építettek ki, közülük többen olyan jóban lettek az uralkodó csoportokkal (építettek nekik kastélyokat, várakat), hogy maguk is nemessé lettek, és így húzták maguk után a céhek többi tagját. Nem érdektelen megegyezni, hogy bár az angolok csak az 1600-as évek elején kezdték igazán gyarmatosítani Amerikát, azaz a későbbi Észak-Amerikai Egyesült Államok területét, az 1640-es években már ott is működtek szabadkőműves páholyok. Vagyis a mozgalom hamarosan legalább két kontinensre terjedt ki.

Kicsit meglepőnek látszik ezek után, hogy majd száz évet vártak az angolok is, míg hivatalosan és szervezett formában létrehozhatták az első szabadkőműves társaságot (1717). Van ugyan egy másfajta legendárium is, amely szerint a szabadkőművességet lényegében az 1500-as években mentették át Skóciába, és onnan terjedt aztán szét ismét!

Néha csodálkozunk egy kicsit, hogy mindössze három-négyszáz évvel ezelőtti eseményekről van szó, mégis milyen keveset tudunk minderről! Akkor, amikor négy-ötezer évvel korábbi eseményekről, ráadásul Európán kívüli történésekről (pl. Egyiptom) viszonylag milyen sokat tudunk, akkor hát miért olyan homályos a szabadkőművesek története az újkor elejéről?

Ennek egyik oka minden bizonnyal az, hogy egy eléggé zárt, exkluzív társaságnak mindig nehezebb a nyomára akadni, különösen századokkal később, mint egy esetleg ennél sokkal jelentéktelenebb, de nyilvánosan működött társaságnak. Ez utóbbi ugyanis ezer nyomot hagy maga után iratok, tárgyak, történetek formájában, és ezek lenyomatai így vagy úgy fennmaradnak. Ha viszont van egy embercsoport, amely nem veri nagydobra a működését – még ha nem is titkos –, bizony sokkal kevesebb nyomot hagy maga után. A legendás magyarázatok szerint most nem a rózsakeresztesek kerülnek sorra, hanem a… templomos lovagok!

Róluk itt és most elég annyit tudnunk, hogy papi rend volt, sokszor gazdag emberek mondtak le a vagyonukról, tettek szegénységi fogadalmat, és vagyonukat a lovagrendbe vitték. Vagy kétszáz éven keresztül, a tizenkettedik és a tizenharmadik században tevékenykedtek. Működésüket a Szentföldön kezdték, aztán visszaszorultak Európába ők is, itt jótékonykodással és banki tevékenységgel foglalkoztak (akkoriban e kettő még olyan természetesen illett egymáshoz…). A templomos lovagok uralkodóknak és pápáknak is kölcsönöztek, olykor hatalmas összegeket, és ha azok nem tudták megadni a tartozást (általában nem tudták…), akkor a lovagrend pénz helyett különféle előjogokat kért és kapott. Ennek nyomán már hamarosan az egyházon belül is igen sok „jogosítványuk” volt, szerte a földrészen váraik, nagybirtokaik álltak, és az 1300-as évek elejére végül is afféle állam az államban alapon működtek, senkinek sem tartoztak számadással. Roppant gazdagságuk nagyon csípte a francia király, Szép Fülöp és az akkori francia pápa – Fülöp bábja – szemét, ezért egy napon lecsaptak a lovagrendre, és akit lehetett elfogtak, börtönbe vetettek, a rend vezetőit pedig egy koncepciós perben elítélték és kivégezték. A rend tagjai persze itt-ott megmenekültek, kincseik egy részét még időben elrejtették (máig sem kerültek elő), és Skóciában igazi menedékre leltek.

Sokan azt állították – és ennek az elméletnek ma is vannak hívei, van történészi támogatottsága –, hogy a rejtélyes lovag-end, főleg keleti kapcsolatai révén titkos tudást hozott Euróbában.
Itt kell megemlítenünk, hogy ez a tudás sok kézen ment keresztül, és eredete olyan mélyen nyúlik vissza az időkbe, hogy az manapság már kibogozhatatlan még a sokat látott történészek számára is.
Erős a gyanú, hogy – mint már említettük e lapokon – volt egy nagyon régi és nagyon nagy ősi tudás, amelyet nem is ez az emberiség, hanem egy előző dolgozott ki, szerzett meg, gyűjtött össze. Ezt a régi civilizációt sokan az egyszerűség kedvéért „Atlantisznak” nevezik. Feltételezhető, hogy több tízezer, de inkább több százezer, vagy netán millió eves fejlődés után az a civilizáció már előre haladt az űrkutatás es az űrhajózás terén is, és egyedei – követve a kozmikus lények normális fejlődési szakaszait – egy idő után eltávoztak a Földről. Tömegesen elhagyták, hogy másutt éljenek, miután a Föld már igen szűknek bizonyult a számukra. Csak egyfajta „utóvédet” hagytak itt, pár ezer, vagy tízezer egyedet, akik aztán bábáskodtak az újonnan kifejlődött ősemberi, majd ókori civilizáció során, segítve a „fiatalabb testvéreket”.
Így vándorolhatott a régi tudás egy kicsi, csökevényes, torz része, amely azonban így is sokat jelentett és sokat segített ennek a „második generációnak”, amely mi vagyunk.

Akár így történt, akár másképpen, könnyen lehet, hogy ennek a tudásnak volt mágikus, ezoterikus, és nagyon is gyakorlati része, amely az „Atlantisz” – Egyiptom – Közel-Kelet – Szentföld – templomosok (Európa) – rózsakeresztesek – szabadkőművesek útvonalon menekült meg. Ily módon „mentődött át” korokon és kataklizmákon keresztül egészen a mi mai világunkba.

Skócia annyiban játszott ebben szerepet, hogy miután a templomos lovagrenddel olyan könyörtelenül leszámoltak Európa legtöbb országában, embereit kivégezték vagy megnyomorították, pénzüket elkobozták, egyszóval megsemmisítették a rendet – annak néhány tagja Skóciában túlélte mindezt. Erre vannak bizonyítékok is. Sőt már arra is van bizonyíték, hogy egy egész templomos hajóflotta (mert a tengeri kereskedelem egy részét is uralta a rend) nyomtalanul eltűnt, és minden bizonnyal Amerikában kötött ki – jóval Kolumbusz előtt!

Más változat szerint az a flotta kalózflottává alakult át.

Nem kétséges, hogy a szabadkőművesek mesteri szalagján láthatóak a kalózok jelei is: a koponya és alatta a két keresztbe tett lábszárcsont… Sok dolog van égen és földön, aminek nem maradt nyoma, vagy ha maradt is, túl kevés és látszólag jelentéktelen, de mindenképpen megmagyarázatlan. Ilyen kapcsolódásra utalhat hát a templomosok és a szabadkőművesek között ez a kalózszál is.

A skóciai egyház akkoriban éppen élesen szemben állt Rómával, az Egyházi Állammal – nem csoda hát, hogy a skótok az oda menekült vagy eleve ott élő templomos lovagoknak megadtak minden lehetséges támogatást. Mivel Skócia akkor, és még majdnem háromszáz éven át önálló volt, megvédte magát az angol inváziós törekvések elől, hát a lovagoknak nem kellett tartaniok semmitől.

De egyelőre erről is keveset tudunk.