Copyright © Rona Fire

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5763-02-1

Pizsinek.
Köszönöm a hitet, hogy létezik
barátság első találkozásra.

I. RÉSZ

1.

A reptéren álltam tűnődve, és a körülöttem lévő embereket bámultam. Annyi érzelem sűrűsödött be az üvegkupola alatt, hogy szinte éreztem a bőrömön a bizsergést. Férfiak ölelték rég látott asszonyaikat, nők kapták fel kicsiny gyereküket, barátok ölelkeztek bele a viszontlátás örömébe, csak én álltam egyedül.

Ettől csak még magányosabbnak éreztem magam, és a bőrönd, valamint a válltáska, amit eddig hősiesen szorongattam, most mázsás kődarabként csúszott ki a kezemből, hangosan koppanva a padlón. Nem hajoltam le értük, még nem éreztem magam késznek arra, hogy akár egyetlen lépést is tegyek a jövőm felé.

Csak ácsorogtam, idegeneket bámultam, ahogy újra egymásra találnak, közben pedig a szívem mélyén ott szűkölt a fájdalom, hogy én ezt már soha nem fogom újra átélni. Sosem fogok annyira szeretni, mint ahogy Rudolfot szerettem. Üresség cikázik át a lelkemen, megrázkódom, és ahogy már szinte mindig az elmúlt napokban, átölelem magam mindkét kezemmel, mintha így össze tudnám foltozni darabokra szakadt szívemet.

Aztán rögtön érkezik a csalódottság és az önvád kéz a kézben. Felrémlik előttem az a borzalmas jelenet ott, a kórházban. Az orvos szánakozó, kiskutya tekintete, ahogy idegesen, az ujjait tördelve a tudomásomra hozta, ráadásul a férjem jelenlétében. Nem mintha számított volna, hisz úgysem tudtam titkot tartani Rudolf előtt sosem, de azért talán jobb lett volna, ha a magam módján adagolom be neki a rossz hírt.

„Nagyon sajnálom, Szabina, önnek sajnos nem lehet gyereke…” – képtelen volt ennél többet mondani néhány másodpercig, mintha várta volna, hogy tudatosuljon bennem a sokkoló hír. Pedig én már sejtettem egy ideje, hogy kettőnk közül nálam a bibi.

„Sajnos az ön méhe alkalmatlan arra, hogy kihordjon egy gyereket. Korábban, észrevétlenül átesett egy fertőzésen, ami miatt ez a lehetőség örökre bezárult ön előtt.”

A kegyetlen szavak úgy zúgtak a fejemben, mintha egy fűrésszel darabolnák az agyamat apró kis kockákra. Még mindig ugyanaz a heves kétségbeesés fog el, mint akkor. Amit hirtelen felvált a mélységes szomorúság, Rudolf tetteinek következménye.

Pedig amikor megismerkedtünk, mi voltunk az álompár. A barátaink képtelenek voltak mosolygás nélkül ránk nézni, annyira harmóniában éltünk. A magas, gyönyörű, zöld szemekkel csábító férfi, aki úgy volt mackós, hogy közben mégis dagadtak az izmai, és vele egy magas, vékony, szőke, lencsikék szemű nő. A tökéletes párosítás. Állandóan azt hallgattuk, hogy milyen gyönyörű gyerekeink lesznek. Nos, ez most már soha nem fog megtörténni.

Az én megértőnek hitt, bátor férjem képtelen volt feldolgozni, hogy olyan nőt vett el, aki nem képes reprodukálni az ő tökéletes génjeit. Néhány hónapig még próbálta fenntartani a látszatot, mintha minden rendben lenne köztünk, de végül, egy részeg éjszakán kibukott belőle. Ő olyan feleséget akar, aki minden szempontból tökéletes, akárcsak ő. Én pedig már selejt lettem, mióta a doki közölte a megváltoztathatatlant.

Megtehettem volna, hogy mellette maradok már csak azért is, vagy ragaszkodom a házasságunkhoz, és a válás megtagadásával pokollá teszem az életét, de nem akartam. Én még mindig nagyon szerettem őt, és mivel saját magamat éreztem bűnösnek, hisz bennem van a hiba, ezért úgy éreztem, joga van ahhoz, hogy saját gyereket neveljen.

Ezért aztán egyik hétvégén, mikor elutazott üzleti ügyben, szépen összecsomagoltam mindazt, amit magammal akartam vinni a közös életünkből, az aláírt válási papírokat letettem a konyhaasztalra, majd könnyek között búcsúpillantást vetettem a házra, amit évekig az otthonomnak hittem, és ahova már soha többé nem fogok visszatérni.

Egyetlen helyre vágytam, bár fogalmam sem volt, mihez fogok ott kezdeni: haza, Magyarországra. Ezért egyenesen a reptérre vitettem magam, felszálltam a következő gépre, és most, alig néhány óra elteltével itt ácsorgok, összetört szívvel, egy valaha ígéretesnek látszó élet romjain. Nem érzek magamban jártányi erőt sem ahhoz, hogy újrakezdjem, hogy megint felépítsek egy egzisztenciát a semmiből, de leginkább azt érzem lehetetlennek, hogy még egyszer, valaha megnyissam a szívem bárki felé.

Hatalmas sóhajjal és könnyekkel telt szemmel elfordítom a fejem az utolsó párról, akik annyira belemerültek az első édes csókba, hogy megszűnt körülöttük tér és idő. Lehajolok, megragadom a bőröndöt, a táskát visszalendítem a vállamra, és lassan bandukolva, mint egy kivert kutya, a buszmegálló felé lépdelek.

A kis faluba, ahol születtem, nem mehetek vissza. Szüleim rég meghaltak, nincs senki és semmi, ami odakötne. Ráadásul ilyenkor nem is találnék arrafelé munkát, ott a nyár a fő szezon. Addig pedig élnem kell valamiből.

Így aztán a nagyváros látszik a legészszerűbb megoldásnak.

Felszállok a buszra, lerogyok az egyetlen üres ülésre, és bámulom az ablakból az ismeretlenül ismerős tájat.

Mihez kezdjek most? – töprengek, miközben tudatosul bennem, hogy újra magyar feliratokat olvashatok a reklámtáblákon, és elhamvadt szívem azért egy aprót dobban.

Itthon vagy. Minden rendben lesz – súgja a belső hangom, és mivel nincs más választásom, kénytelen vagyok hinni neki.

2.

Majdnem egy óra, mire beérek a belvárosba, ahol egy kávézóban pihenek meg. Miután az idegesen mosolygó pincérnő leteszi elém a kávét, előkapom a telefonomat, rácsatlakozom a WIFI-re, és nekilátok albérleteket böngészni. Ledöbbenek azon, mennyire felmentek a bérleti díjak, mióta nem voltam itthon, és így az eddig soknak tűnő dugipénzem már nem is nyújt akkora biztonságot. Ha a kauciót is beleszámolom, akkor egyetlen hónapra elég csak, az is szűkösen. Sürgősen találnom kell valami munkát, de először egy hely kell, ahol alhatok ma éjszaka.

Tovább keresgélek, és az egyik hostel kedvező ajánlatán akad meg a szemem. Gyorsan felhívom őket – a kint használt kártyám még egy hétig jó, aztán majd Rudolf elrendezi, ennyit igazán megtehet.

Egy kedves hang válaszol, és szerencsére van üres szobájuk.

Mivel vissza kell fognom a költekezést, ezért a közeli bolt felé indulok, veszek magamnak zsemlét, felvágottat és egy üveg kólát ahelyett, hogy beülnék egy étterembe vacsorázni, ahogy a régi életemben tettem volna.

Igen, de a régi életedben nem kerülhettél volna olyan helyzetbe, hogy egyedül kóborolsz egy szinte idegen városban – ötlik fel bennem gúnyosan.

Megérkezem, megkönnyebbülten dobom le a padlóra a bőröndömet, már untam átcipelni a fél városon. A táskámból kipakolom az ételt, és akkor döbbenek rá, hogy nagyon is éhes vagyok, mert ma még csak az a kávé került belém, amit nemrég ittam.

Törökülésben az ágyra telepszem, egy zacskót terítek magam elé, kiveszem a zsömléket, felszakítom – mert persze kés nincs nálam –, jól megtömöm szalámival, és beleharapok.

Közben a másik kezemmel még mindig az albérletek közt keresgélek a telefonomon. Van néhány hely elfogadható áron, ami nincs is nagyon a világ végén. Igyekszem a megérzéseimre hallgatni, mikor egyszer csak elém kerül a következő szöveg:

„Fiatal csajszi vele egykorú lakótársat keres. Csak lányok hívjanak. Saját szoba, közös konyha- és fürdőhasználat.”

Megmagyarázhatatlan a késztetés, de máris tárcsázom a megadott számot. Néhányszor kicseng, majd bekapcsol az üzenetrögzítő. Ügyetlen vagyok az ilyesmiben, ezért inkább kinyomom, és úgy döntök, írok egy SMS-t.

„Szia, érdekelne a lehetőség. Én 28 éves vagyok, ezen a számon elérsz. Szabina.”

Az ágy melletti kis szekrényre teszem a telefont, befejezem az evést, majd hanyatt dőlök az ágyon. Azon elmélkedem, mire is lesz szükségem az új életemben. Először is szereznem kell egy magyar telefonszámot, és talán egy lakcím is jó lenne. Ha pedig munkát akarok vállalni hivatalosan, akkor egy bankszámlára is szükségem lesz. Ha már lesz hol laknom, utána még egy-két napot rászánok a többi dolog elintézésére, aztán elmegyek akár egy gyorsétterembe is dolgozni, hogy minél előbb legyen pénzem.

Talán most először sajnálom, hogy Rudolf meggyőzött, semmi szükségem diplomára, hiszen úgyis otthon maradok majd a gyerekekkel. Talán ha lenne egy papír a kezemben, akkor valami normális, szellemi munkában is reménykedhetnék, nem kéne teljesen az aljáról kezdenem.

Egy újabb dolog, amit tudom, hogy nem követek el soha többé. Nem fogom engedni, hogy bárki olyan mértékben beleszóljon az életembe, mint a volt férjem.

Összefacsarodik a szívem, és azon kapom magam, hogy már megint ölelem a testem, szorítom, hogy egyben maradjon. Bármennyire is az én hibám volt, azért lehetett volna ezt máshogy is… talán akadt volna megoldás. De Rudolf minden más módszer elől elzárkózott, mert szerinte csak a természetes úton érdemes gyereket vállalni.

Neki könnyű, hiszen ő egészséges, bárkitől lehet, de mihez kezdjek én? Mi legyen az én család iránti vágyaimmal? Mindig is úgy képzeltem, hogy férjhez megyek, és gyereket szülök majd. Most, hogy ez kiesett a pakliból, mi marad?

Szomorú önmarcangolásomból egy halk pittyenés riaszt fel. Üzenetem érkezett.

„Szia, Brigi vagyok. 27 éves. Mikor tudnál jönni megnézni a lakást? Nekem akár ma este is jó.”

Na, ez váratlan fordulat. Eddig úgy tűnt, ez a nap rajta lesz életem legsötétebb napjainak tízes listáján, de most aprócska reménysugár kezd életet lehelni a lelkembe. Gyorsan felkapom a válltáskámat, zsebembe csúsztatom a telefont, és kiviharzom a hostelből. Közben eszembe jut, hogy még nem is válaszoltam Briginek.

„Nekem is jó ma este. Egy óra múlva ott tudnék lenni nálad, ha elküldöd a pontos címet.”

Ácsorgok a körúton, autók, emberek, buszok, villamosok rohannak körülöttem, én pedig a fejemhez kapok. Úgy kirobbantam, mintha kergetnének, közben pedig azt sem tudom, merre induljak. Megcélzom a közeli buszmegállót, kezemben a telefont félpercenként nézegetem, jött-e már válasz.

Egy perc múlva újabb csipogás.

„Jó lesz. A cím: Újlipótváros, Katona József utca 41. földszint, 2-es kapucsengő. Várlak.”

Izgatottan forgatom körbe a fejem, mintha hirtelen valahol megláthatnék egy útjelző táblát, pontosan merre is kell mennem. Aztán eszembe jut, hogy a telefonomon elvileg van térkép, azon pedig útvonaltervező. Rákattintok, bekapcsolom a saját helyzetjelzőmet, majd megadom a címet. Kiválasztom, hogy tömegközlekedés, és máris mutatja, hogy még egy óra sem kell, cirka fél óra múlva le is szállhatok a Jászai Mari téren, onnan pedig gyalogolok.

Pontosan követem az utasításokat, és hamarosan a ház előtt állok. Mivel még nagyon korán van, előkotrok egy szál cigit, és körbesétálom az épületet. Illetve csak egy részét tudom, mert hatalmas, több bejárattal rendelkező régi bérháztömb, egészen a Duna partján. Tetszik az elhelyezkedése és úgy tűnik, elég közel van mindenhez, kb. egy jó fél óra alatt a város bármelyik részébe eljutok innen.

Jó lenne, ha már ma itt maradhatnék – szívok bele a cigibe, majd az órámra nézve úgy döntök, most már nyugodtan becsöngethetek.

Kedves hang szól bele a kaputelefonba, berreg a zár, és én egy szűk, sötét lépcsőházban találom magam. Pár lépcsőt kell felfelé menni, majd meglátom a körfolyosót, és jobbra az első ajtó ekkor már nyílik is.

– Szia, Brigi vagyok.

– Szia, én Szabina – nyújtom felé a kezem. Tetszik nekem. Átlagos magasságú, kreol bőre és éjfekete haja remek összhangban van egymással, arcából szinte világít az enyémhez hasonlóan kék árnyalatú szeme. Rámosolygok, és belépek.

– Gyere csak nyugodtan, nem kell levenni a cipőt. Ez itt, jobbra, a fürdőszoba – nyitja ki az egyik ajtót. Kellemes, zöld-fehér színek, rendezett polcok, olyan, mintha a lakója nem túl sokat tartózkodna itthon. Ezt később a nappali és a konyha egyszerű, semleges berendezése is megerősíti bennem. A nappaliban egy kanapé, tévé, előtte bolyhos szőnyeg, minden tiszta, kellemes benyomást kelt.

A konyhában mikró, tűzhely, hűtő, semmi extra, mégis első pillanattól jól érzem magam.

– Nincs túl sok holmim – szabadkozik.

– Nekem sincs – reagálok rögtön, és eszembe jut egyetlen bőröndöm mint minden tulajdonom.

Miután az én szobámat is megmutatja, már csak az van hátra, hogy megbeszéljük a feltételeket. Normális árat kér, a rezsi is elfogadható, bár a közös költség elég magas. Úgy gondolom, akármilyen munkát is találok, ennyit azért ki tudok fizetni belőle.

Egyre jobb hangulatba ringatom magam, ami Briginek, a jelenlétének is köszönhető. Nincs benne semmi fennhéjázás, nem kíváncsiskodik túl sokat, és ez most igazán megnyugtató. Semmi kedvem életem szomorú történetét előadni egy vadidegennek.

– Ha szeretnél, akár holnap be is költözhetsz.

– Az nagyon szuper lenne! – végre őszinte a mosolyom a tudattól, hogy csak egyetlen éjszakát kell a hostelben töltenem. Most már izgatott vagyok, és lelkes, a közelmúlt tragédiáját mélyen eltemettem magamban, és azon vagyok, hogy ebből az új életből a lehető legtöbbet hozzam ki.

Megölel, mikor elköszönök tőle, és már sokkal vidámabban lépkedek visszafelé.

Holnap, holnap, holnap, dúdolom magamban, az életem újra elkezdődik…

3.

Néhány nappal később a városban bolyongtam, amikor a kedvenc gyorséttermem ablakában megpillantottam egy hirdetést. Kicsit furcsának találtam, hogy így keresnek munkaerőt, de ez nem akadályozott meg abban, hogy belépjek, és az üzletvezető után érdeklődjem.

Kedvesen fogadott, elég sok mindent megkérdezett, elárultam, hogy nemrég jöttem haza, és egy kicsit az együttérzésére apellálva megemlítettem, hogy egy csúnya váláson vagyok túl.

Ahogy reméltem, rögtön fel is ébresztettem benne a férfiak ősi megmentési ösztönét, így annak ellenére, hogy hivatalos magyar lakcímem még mindig nem volt, elküldött a város másik végébe, ahol az a cég székelt, amelyik a munkaerő-felvételt intézte nekik. Végzettség nem kellett hozzá, a nyelvtudás is inkább csak előny, mint elvárás.

Gyakorlatilag bármit elvállaltam volna, de azt mondta, kasszás lesz belőlem.

Fura, hogy bár gyorsétteremben dolgozni mindig is a legaljának számított az én szememben, de az, hogy rögtön kasszás lehettem, mégis büszkeséggel töltött el.

Este megbeszéltem Brigivel, engedje meg, hogy bejelentkezzem a címre ideiglenesen. Nagyon jó fej, egészen összeszoktunk az elmúlt pár nap alatt. Nincsenek rigolyái, nem köt bele mindenbe, úgy tűnik számomra, mintha nem is igazán ragaszkodna ehhez a lakáshoz. Annyit elmesélt, hogy valami távoli rokontól örökölte, igazán nem is értette, hogy miért pont ő, de amikor felkerült a nagyvárosba, akkor jól jött, hogy van egy hely, ahol meghúzhatja magát. Azonban nem szeret egyedül lakni, és míg meg nem találja az álompasit, addig jó, ha van valaki mellette, akihez szólni tud, akivel közös programokat csinálhatnak.

Tetszett ez a felfogás, és igazán kezdtem közel érezni magamhoz. Nehezen barátkozom csajokkal, de őt abban a minutumban megkedveltem, hogy először a szemébe néztem, és ez csak mélyült, ahogy jobban megismertem.

Miután szert tettem lakcímre és egy bankszámlára, már teljesen felkészülten mehettem vissza a céghez, ahol végre minden papírt a kezembe nyomtak, hogy menjek vissza az étterembe.

Az étteremvezetőnek felcsillant a szeme, amikor meglátott, és leültünk, hogy megbeszéljük a beosztásomat. Örültem, hogy nem a reggeli műszakot kaptam, mert utálok korán kelni.

Mindent tisztáztunk, és én a mocskos járda fölött lebegve jutottam el hazáig. Sokkal több kedvem volt sétálni, mint megint a tömött villamoson nyomódni hozzá idegenekhez.

Közben azon elmélkedtem, hogy milyen furcsa irányt is vett az életem. Néhány hónapja még egy viszonylag biztos egzisztenciában éltem, szerető férjjel és tökéletesen kidolgozott tervekkel hátralévő életemre.

Nem voltam rátarti, de enyhe lenézéssel kezeltem azokat, akik elmentek egy ilyen helyre dolgozni, mintha nem lenne más lehetőségük. Most viszont, hogy én is egy voltam közülük, rájöttem, az élet bármikor kínálhat néhány olyan pofont, aminek következtében minden apró szalmaszálat meg kell ragadnod a talpra álláshoz. Ha pedig ez épp egy KFC-ben kezdődik, hát ez van, vontam vállat.

Rudolfra szándékosan nem akartam gondolni az időm nagy részében, de ilyenkor, mikor nem volt semmi dolgom, óhatatlanul is rés támadt a pajzson, ami mögé a vele kapcsolatos emlékeimet száműztem. Bár még bekapcsolva tartottam a másik számomat, és tudtam, hogy már rég hazaért az üzleti útjáról, úgy tűnt, nincs mondanivalója számomra. Nem csodálkozik azon, hogy hová tűntem, nem keres, nem is hiányzom neki.

Hiába tudom, hogy fölöslegesen marcangolom magam ezekkel a mondatokkal, és jobban tenném, ha el tudnám engedni, azért nem megy olyan könnyen. Mégiscsak hosszú évekig volt életem része, és én azt hittem, együtt fogunk megöregedni, hogy mindig olyan boldogok leszünk, mint azt várni lehetett.

Éles tűként szúr belém a gondolat, hogy vajon szeretett-e valaha igazán. Ha ilyen könnyedén hátat tudott fordítani nekem, akkor számítottam neki egyáltalán? Nos, ezt megint elraktározhatom azok közé a dolgok közé, melyeket már sosem fogok megtudni. Muszáj elfeledkeznem róla, és muszáj arra koncentrálnom, ami előttem van, nem a múlton rágódni fölöslegesen.

Ekkor egy Subway elé értem, benyitottam, és a kenyereket nézegetve beálltam a sorba. Mindig ugyanazt kértem, a húsgombócos, paradicsommártásos szendvics a kedvencem.

Ahogy előrébb léptem, véletlenül meglöktem az előttem álló magas férfit. Visszafordult, rám kacsintott, majd csábító hangon megszólalt:

– Egy ilyen kellemes hölgy bármikor fellökhet.

Mintha villám csapott volna belém, megrázkódtam. Még nagyon frissek voltak a sebek, nem is gondoltam arra, hogy férfit kellene keresnem az életembe, de úgy látszik, a tudatalattim másképp vélekedett erről. A kutyaharapást szőrével kifejezés ugrott be, és egyetlen pillanat alatt leráztam magamról a fájdalmas lelki válságot, majd édesen a férfire mosolyogtam.

Bólintott egy aprót, a kasszához lépett, fizetett, engem pedig az eladó kezdett kérdezgetni, így aztán ennyi volt az egész. Egy finom, jóleső flört, aminek nem kell hogy folytatása legyen.

Bennem mégis váratlanul kivirágzott a tavasz. Úgy döntöttem, annak ellenére, ami velem történt, nem gubózhatok be. 28 éves vagyok, még nagyon sok idő áll előttem, és ahhoz, hogy férfiak legyenek az életemben, nem muszáj feltétlenül szerelembe esnem. Sőt, bármi mást, csak azt ne. Ideje, hogy én is szórakozzam egy kicsit, flörtöljek, kalandokba keveredjek, mert ettől talán hamarabb behegednek a Rudolf ütötte mély sebek.

Még ha felszínes is az egész, ez a csábos férfimosoly megmutatta, hogy mi lehet az igazi gyógyír, hogy a szívem újra teljes fényében tündökölhessen.

Hazaérve Brigit a kanapén kuporogva találtam, épp egy sorozatot bámult. Miután átöltöztem melegítőbe és pólóba, lehuppantam mellé, és ösztönösen rávigyorogtam.

Nem is hagyta szó nélkül.

– Mi az öröm tárgya? – kérdezte, de már ő is nevetett.

– Szimplán csak jó napom volt… – Nem tudtam, mennyit akarok megosztani vele, mert nem akartam, hogy ezek után állandóan Rudolf és az elcseszett házasságom legyen a téma, amitől inkább szabadulnék.

– Na és valaki különleges miatt? – kacagott fel Brigi, mintha megsejtette volna.

– Csak egy ártatlan flört volt – hajtottam le a fejem, és még el is pirultam egy kicsit.

– Azok a legjobbak – sóhajtott ábrándosan, aztán a távirányítóért nyúlt, hogy újra felhangosítsa a tévét.

Megkönnyebbültem, hogy nem faggat, kivárja, míg elérkezik az ideje annak, hogy elmeséljem neki életem történetét. Én sem kíváncsiskodtam, bár róla azért már néhány dolgot sikerült megtudnom.

Ő is vidéken született, bár az ország másik végében, a szülei még mindig ott élnek, és soha be nem tennék a lábukat a fővárosba. Brigi azonban, amikor megörökölte a lakást, úgy gondolta, szerencsét próbál Budapesten, mert vidéken úgy érezte, semmire nincs lehetősége.

Arról nem mesélt, hogy mivel foglalkozik, nekem pedig nem volt fontos. Amíg jól kijövünk egymással, addig tök mindegy, miből tartja fenn magát.

Pasit nem láttam körülötte, mióta együtt laktunk, bár néha voltak huncut kacajok a telefonban, de ilyenkor inkább bevonult a saját szobájába, kizárva a külvilágot és vele együtt engem is. Cseppet sem bántam, mindkettőnknek megvoltak a titkaink, én sem szerettem volna, ha minden kiderül rólam.

Egy darabig néztem vele a bugyuta sorozatot, aztán lezuhanyoztam, csináltam vacsorát magamnak és inkább átmentem a hálószobába, hogy olvassak egy kicsit. Valahogy mégsem ment a koncentrálás, mert minden második mondat után megjelent előttem az a csábító mosoly, a csillogó szempár ott, az étteremben. Tudom, hogy óriási ez a város, kicsi az esélye, hogy valaha is összefutnánk újra, hacsak nem töltöm minden időmet az étterem körül bóklászva, de ennél azért többre tartottam magam.

De nem is az ő személye volt a fontos, egyszerűen csak izgalmasnak találtam a helyzetet, és biztos voltam benne, hogy most már keresni fogom a lehetőségét annak, hogy kalandba bonyolódjak.

Hiába próbáltam elnyomni a szenvedélyt magamban, éreztem, hogy talán ez lehet az egyetlen jó oldala annak, hogy Rudolf elhagyott engem. Beindított olyan fogaskerekeket, melyek mellette sosem keltek volna életre, hisz nem volt szükségük rá.

Emellett a munkámban is biztosan jó hasznát veszem majd a flörtölésnek, az emberek szívesen költenek többet ott, ahol mosolygós, kellemes megjelenésű a kiszolgáló személyzet.

Persze reménykedtem abban, hogy egy idő után majd ott is feljebb léphetek a ranglétrán, vagy időközben adódik valami jobb lehetőség, de addig is szerettem volna mindenki megelégedésére a tőlem telhető legjobban csinálni.