© B. Czakó Andrea, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Kiss Nikolett

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-10-6

A történelmi személyek kivételével
a regény minden szereplője a képzelet szüleménye,
és akár létező, akár elhunyt személyekhez való
bármilyen hasonlóság a véletlen műve

Köszönöm…

1. fejezet

Szalgháry Gizella grófkisasszony lemondó sóhaj kíséretében tárta ki szobája ablakát, hogy ismét felfrissítse az éjjel bent rekedt levegőt. Bosszúsan vette tudomásul, hogy elmulasztotta a napfelkeltét. Július és augusztus hónapokban gyakran vidította ezzel az élménnyel sivár napjait, de esténként gyakran elcsábította egy-egy könyv, s rendszerint nem tudott időben felkelni.

Kihajolt az ablakon. A baromfiudvar mellett sárga szalmakupac magasodott, látta benne a boldogan elnyúlt bükki betyárt, Vidróczki Mártont. A férfi meghallhatott valami neszt a karám felől, mert körülnézett, de csak a szakácsnő dobott zöldséghajat a nyulak elé. Visszabújt fekhelyére, hogy gyengéden felébressze a mellette elégedetten heverő kisasszonyt, Gizella nővérét. Az udvar jó akusztikával bírt, felhallatszott a betyár hangja.

– Csillagom, menned kell! – Parancsnak tűnt, pedig kérlelését aggodalom itatta át. Szalgháry Terézia kinyitotta fekete szemeit, szerelmesen a férfire mosolygott, és búcsúzóul megcsókolta.

A lány távozása után Vidróczki eltüntette a szenvedélyes együttlét nyomait, összeszedte a holmiját, és nyelte a keserűséget, mert ismeretes volt előtte, hogy boldog életének utolsó perceit élte meg az imént. A Szalgháry lányok még nem tudják, amit ő már rég, hogy hamarosan küldönc érkezik Pest-Budáról, és a kisasszonyok élete alapjaiban változik majd meg. Emellett nemrég kapta meg a parancsot közvetlen felettesétől, Fejérváry Ármin gróftól, hogy holnaptól megszűnik ezen a vidéken titkos küldetése. Pestre rendelik, mert a Nemzetvédelmi Szövetség, amelynek már két éve tagja, ott tart igényt a további szolgálataira. De ebből se Riza, se a húga nem sem sejt semmit, éppúgy, ahogy a Habsburgok kémei sem láthatják át pontosan, hogy milyen láthatatlan erők ténykednek az Osztrák Császárság magyarlakta területein a passzív ellenállás leple alatt. Ahogy azt sem, hogy a magyar ellenállási mozgalom túlnő a császárságon. Hálózata átszövi egész Európát, de egyes szálai lenyúlnak Afrikáig, elérnek Amerika nagyvárosaiba is. A Szövetség kémjei a nemzet árulói után kutatnak, és kizárólag állhatatos hazafiakat bíznak meg titkos feladatokkal. Vidróczki már bizonyított. Három éve Kossuth-nóta kürtölése miatt vette elő egy osztrák tiszt, ezért került tömlöcbe, ahonnan tavalyelőtt sikerült megszöknie. Nem sokkal ez után derült ki, hogy ártó szándékú személy lebzsel a szüleiktől hosszú évek óta távol élő Szalgháry kisasszonyok körül, kiknek a megfigyelésével bízták meg. A Szövetség nem tett soha említést arról, hogy tudna az idősebbik grófkisasszonnyal folytatott viszonyáról, pedig Márton annak idején Szalgháry Terézia miatt tért vissza erre a vidékre. Hat évvel ezelőtt találkoztak Egerben, Szent Donát ünnepén, s azóta szeretik egymást. Igaz, neki sem állt szándékában ezt a kényes tényt a titkos vezetőinek a tudomására hozni…

Miközben az idősebbik grófkisasszony bement a kastély hátsó bejáratán, rossz előérzete támadt. Gyorsan keresztet vetett, majd belépett, de amint maga mögött betette az ajtót, hangosan megkordult a gyomra, ezért felkereste a konyhát. Tudta, Borka, a szakácsnő ilyenkor már úgyis fent van, és ha nem csal a szimata, éppen rántottát süt.

– Jó reggelt, Riza kisasszony! Megint nagyon korán kelt.

Terézia érezte a hangsúlyból a szidalmat. Odament a fahéjas kalács illatú asszonyhoz, és szorosan megölelte.

– Ej, megértem én gyermekem, már hogyne érteném – sóhajtott Borka. – Én is voltam fiatal, meg szerelmes is, de csak a jó urammal háltam, az Isten nyugosztalja megboldogult Pistámat… Hát nem fél, lelkem, hogy áldásban marad?

– Márton érti a dolgát.

– Kiskegyed tudja! De mi lesz, ha valamelyik cseléd kifecsegi az édesanyjának? Netán az édesapjának?

– Ugyan, Borka, előbb tekintsenek magukba, s aztán ítélkezzenek felettem!

A szakácsnő mély együttérzéssel és csöppnyi sajnálattal simogatta meg a kisasszony arcát.

– No, jöjjön, kedves, oszt egyék! Hadd legyék, mit szorongasson magácskán az a betyár Márton, ha már így szeretik egymást!

– Köszönöm. Nagyon jó az illata. Ella még alszik?

– Igen, a húgának még szüksége van egy teljes éjszakányi pihenésre.

– Ugyan már! Tizenhét éves. Mindössze öt évvel fiatalabb nálam! – háborodott fel Riza, hiszen már mind a ketten túlkorosnak számítottak: ő a férjhezmenetelhez, s Gizella pedig a társaságba való bevezetéshez. És mindezt azért, mert szüleik által elhanyagoltan vidéki magányban éltek.

– Tudom én aztat, de még mesékben él, csupa ábránd a lelke – jellemezte a szakácsnő a fiatalabbik grófkisasszonyt.

Riza gunyorosan felhúzta a szemöldökét.

– Ne félj, ha rájön, hogy milyenek a szüleink, hamar felfoszlik szeméről a rózsaszín hályog! Négy éve láttuk őket utoljára, és addig sem találkoztunk velük gyakran. Kétévente egyszer egy-két hetet töltöttünk közös fedél alatt, de akkor is rideg távolságtartásban.

– Jaj, ne beszéljen ilyeneket – csapta össze kezét a szakácsnő –, hisz bármilyenek is kiskegyedék szülei, mégis szépen gondoskodnak magukról.

– Ó hogyne! És ugyan már, milyen szeretet az, ha az anyám lemossa arcáról a csókomat! Fogalmam sincs, miért nem viselkedik úgy velünk, mint ahogy más anyák a lányaikkal?

– Higgyen nekem, Rizácska, Borbála asszony is csupán áldozat – próbálta szépíteni a helyzetet Borka.

– Minek az áldozata? – vágta csípőre a kezét a lány. – A szépségéé vagy az aggastyán apámé?

– Látja, tudja maga jól. Megérthetné őt.

– Nem! – toppantott mérgesen Riza. – Én beletörődnék a sorsomba, és minden időmet a gyermekeimnek szentelném. De ő mintha elfelejtkezett volna róla, hogy van két lánya. Azt már elfogadtam, hogy nincs ideje meglátogatni bennünket, de az elmúlt tizenhat hónapban még egy levelet sem írt. Édes Borka, nincs miről beszélni, és kérlek, ne is emlegessük tovább őket, mert teljesen elmegy az étvágyam.

A szakácsnő csapott kettőt, hármat a levegőbe, mintha rossz szellemeket suhintana el, majd kacagva szedte ki a serpenyőből a tojást, és rakta az éhes kisasszony elé.

Ella lejött az emeletről, és jó ideje állt már a konyhaajtó másik oldalán, minden szót hallott. Magában nyugtázta: Borka és Riza tévednek. Lefele jövet, Mártonon és a nővére figyelmetlenségén gondolkodott. Rizának vajon sose jutott eszébe, hogy a kertvégi friss szalmakazalra a kastély melyik ablakából lehet rálátni? Vagy éppen nagyon is tisztában volt vele? Ennyire bízna a húga diszkréciójában, vagy még mindig gyereknek tartja?

Mielőtt elhagyta a szobáját, futó pillantást vetett az éjjeliszekrényre ráfolyt dermedt viaszra. A sokadik forró pecsét maradandó foltot hagyott a pácolt fán. Az éjjel sokáig égette a gyertyát, hogy befejezhesse Vörösmarty Mihály drámai költeményét, Csongor és Tünde szerelmének történetét. Távozása előtt visszalépett behúzni a zsalugátert, és megint kitekintett. A kastély emeleti helyiségéből tizenhét éve ugyanaz a látvány fogadta: szalmabálákkal tűzdelt sivár mező, a Tisza kanyarulatai a távolban, és a füzek mentén a folyó légberekedt vízpárája, ami fátyolossá tette a látóhatárt. Az évszakok változásán kívül a tájon mit sem változtatott az a tény, hogy az 1860. évben járnak. Hiszen még az Isten se pillant erre a félreeső településre, az Osztrák Császárság által letiport egykori Magyar Királyság Heves megyei Hevesi járásában fekvő Hevesvezekényre. Hamarosan ismét véget ér egy újabb nyár, a napsugár ereje lassan eltompul.

A két kezén meg tudja számolni, hogy hányszor hagyta el gyerekkora otthonát. Egész eddigi életét cselédek, parasztok és tanítók hada között töltötte a nővérével együtt. Ráutaltságuk következtében közvetlen kötelék alakult ki a rangban alattuk lévőkkel, az őket szolgálókkal, ezért csak röviden használták a keresztségben kapott neveiket: a Szalgháry Gizella Annabellából az Ella maradt, a Szalgháry Terézia Jozefából pedig Riza. Ella, amióta az eszét tudta, nem hallotta, hogy a nővérét valaha is másként szólította volna valaki, és a nyakát merte volna rátenni, hogy akad olyan személy a kastélyban, aki előtt a mai napig nem ismeretes a teljes neve. A maguk közötti társalgásban még a grófi címet is elhagyták, ami meglehetősen szokatlan volt az arisztokrácia körében. Hozzáértők oktatták ugyan mindkettőjüket az illemre, a szabályokat készségesen elsajátították, de körülményeiket tekintve elhagyhatták annak gyakorlását. Nem a tisztelet hiánya okozta szabad viselkedésüket, hanem a szeretet. Mert akik között felnőttek, azok képezték a családjukat.

Pedig létezik Budán egy apjuk és anyjuk is. Ám meglehetősen ritkán látott szüleik se vették a fáradtságot, hogy Gizellának és Teréziának szólítsák vidékre száműzött leányaikat – megelégedtek a kurta Ellával és a Rizával. Mint két csont a kutya elé. A személyzet legalább hozzátette a kisasszonyt, amitől minden kedvesebben hangzott, vagy a szájak tulajdonosaiba szorult nagyobb szeretet, mint gróf Szalgháry Ödönbe és a nejébe, Borbálába. Ugyan a mai napig ismeretlen volt előttük az ok, miért nem élhették a főúri utódokra jellemző életet, ennek ellenére napjaikat szabadság és derű jellemezte – bár nővére derűjébe olykor epe keveredett.

Mióta Ella betöltötte a tizenötödik életévét, a reggeli ébredést követően mind gyakrabban tette fel magában a legfontosabb kérdését: miért is élnek ők ketten távol a szüleiktől? Avval vigasztalta magát, hogy sokak sorsa lehet hasonló. Talán így szokás a nemeseknél, főként a nagyobb gyermekek esetében. Talán. Ugyanakkor a Dőry és Almássy csemetéknél éppen fordított a helyzet, ugyanis a szüleik itt élnek, ezen a településen, az utódaik pedig oskolákban, kollégiumokban és intézetekben időznek az év nagyobb részében…

Még várakozott egy kicsit, mielőtt csatlakozott volna nővéréhez a konyhába. Persze megint hallgatózott, mert ő volt a fal, amelynek füle van. Nem tehetett másként. Sehonnan se származtak volna hírek, ha nem veszi fel eme szégyenletes szokását, mert senki se közölt vele semmit sem. Soha. Ezért gyakorta hallgatózott, és ha nem azt tette, akkor olvasott, ebből kifolyólag pedig folyton kalkulált. Ugyanis meggyőződése volt, hogy csak a rendszeresen olvasók képesek összetett gondolati műveletekre. De sokáig naivnak tettette magát, mert hasznosnak találta így.

Talán hatéves lehetett, amikor először tudatosult benne, hogy a szüleikkel a kapcsolatuk közel sem szokványos. Azóta kereste miértjeire a válaszokat, és ahogy korosodott, vált egyre kuszábbá ennek az egésznek a megértése. A szülők, akik mindig úgy néztek ki, mint apa és leánya, időnként meglátogatták őket. Az öreg gróf lassan a hatvanat tapossa, s Ella máig nem tudta, hogy az 1848–49-es nemes harcban milyen szerepet töltött be. Már ha betöltött egyáltalán. Mert hát itt van, él. Tudvalevő volt, hogy akik tizenegy éve nyíltan az osztrákok ellen emeltek fegyvert, és a magyar nemzet szabadságának kivívásáért szálltak harcba, azok vagy halottak, vagy emigráltak. Amennyiben mégis itt éltek, akkor testileg és lelkileg megnyomorodottak. Az apjára egyik sem volt jellemző, így ha nem felségáruló, akkor hazaáruló. Manapság az Osztrák Császárság magyar területein csupán ez a kétfajta férfi létezett, bár Ella nehezen értette meg azt az ellentmondást, hogy ha a magyarok Ferenc Józsefet nem ismerik el jogos uralkodójuknak, akkor hogyan lehetnének az árulói? Persze, sokan akadnak az arisztokrácia körében, akik a hívei, de Ella remélte, hogy a többség csak látszólag az. Amúgy a mindennapok is látszólagosság mögé rejtőznek, veszélyes a negyvennyolcasokkal azonosuló elvhűséget kimutatni. Az osztrákok megtorló kedve ugyanis tizenegy év alatt sem hagyott alább. Hallani, hogy eltűnnek emberek, indokolatlanul párbajba keverednek, vagy zsarolás áldozatává válnak, s a kényszer alázatosan töri be az élni akarókat. A vidékre késve érkező napi és heti sajtót olvasva érezte, hogy néma, de forrongó a világ.

Ellentmondásba keveredett már avval is, hogy nem értette, annak idején miért is várta a magyarság a Habsburgoktól való függetlenedést, ha a márciusi fiatalok állítólagos tizenkét pontja nem is tartalmazott efféle megfogalmazást. Néhai anyai nagyapja szerint az akkori osztrák uralkodó, Ferdinánd, akit együgyűnek tartottak, hajlott rá, hogy teljesítse a magyarok követeléseit. Ugyanakkor azt is suttogták a férfiak, a Császárságon belül élő nemzetiségeket a Habsburgok uszították a magyarok ellen, hogy a függetlenedést megakadályozzák. Akárhogy is lehetett, a politikába beleszólt egy kemény nő, Ferdinánd császár és király sógornője, Zsófia főhercegnő, akinek állítólag valamiféle családi puccsal sikerült elérnie, hogy a fia legyen az új osztrák uralkodó. Az ifjú Ferenc József aztán kemény kézzel bánt el a lázadó magyarokkal. De ezen már mit sem változtathatnak. A túlélők próbálnak élni, ahogy talán a szüleik is…

Szalgháry Ödön gróf és a neje néhány alkalommal, a hazalátogatásaik után, magukkal vitték lányaikat Hevesvezekényről. Olyankor a Császárság népszerűbb településein egyik kastélyból a másikba jártak, zeneesteken, délutáni szalonokban találkoztak a többi nemes családdal. Ella szerette ezeket a heteket, olyankor már-már szerette a szüleit is. Büszke volt apja okos beszédeire és anyja bámulatos szépségére. A gróf kiváló szónok hírében állt, állítólag képes volt lerimánkodni Jézust a keresztről. Gyerekként csodálta anyja kivételes szépségét, manapság pedig szívesen vette volna, ha tükörbe nézve az ő csodált vonásait fedezi fel magán. De hiába: nem látta Beniczky Borbála Vilhelmina jegyeit az arcán, pedig mások szerint ő hasonlított inkább az anyjukra, míg Riza az apai nagymamára…

Hallotta, hogy a nővére megint panaszkodik. Gyakorta ócsárolta szüleiket a szakácsnő előtt. Szegény, tele volt daccal, talán ezért lett szeretője egy igazi betyárnak. Megértette Rizát, hiszen lassan neki is a bálok fényes márványpadlóját kellene selyemcipős táncos lábaival koptatnia. Nyáron töltötte be a huszonkettőt, és még jegyese sincs, Mártonon kívül egy udvarlója sem. Másfajta szépség, mint az anyjuk, de a derekáig leomló fekete hajával, ébenfa színű szemével és hófehér bőrével, amelyben élesen virít a piros ajka, rendkívül vonzó. Igaz, Ella a külső megjelenést kevéssé tartotta lényegesnek, mert folyton változik. Nővérét leginkább a szókimondása jellemezte, amit becsült benne, ugyanakkor érthetetlen volt a számára, miért hallgatott el előle annyi mindent. Gyakorlatilag nem kötött semmit sem az orrára. Sokszor megállapította már, Riza is furcsa. Jelleme néha csapongó, kiismerhetetlen, akár az apjuk és az anyjuk. Bár, jutott eszébe, nem állhat jogában ítélkezni felette, hiszen önmagánál szeszélyesebb teremtést még nem hordott hátán a föld. Se kíváncsibbat! A nővérét pedig az életénél is jobban szereti.

Azon a néhány alkalmon, amikor szüleik előkelő körökben mutogatták őket, csapódtak hozzájuk fiatal férfiak, akik Riza szépségének hódoltak. Ám lakhelyük, Hevesvezekény, az isten háta mögött van, ahová egy ifjú se venné a fáradtságot elkocsizni vagy ellovagolni. Erről eszébe jutott a nővére legutóbbi kifakadása:

– Nem látod, a szüleink elevenen eltemettek! Anyánk annyira önző, hogy képtelen osztozni velem a hódolóin. Szerintem az a szándéka velünk, hogy vénlányok maradjunk, hogy legyen, aki gondozza őt öreg napjain.

– Butaságokat beszélsz – felelte Ella. – Anya biztosan nem kacérkodik korban hozzád illőkkel.

A nővére természetesen nem válaszolt. Vagyis szavakkal nem, de a lány látta a szemében, hogy gyereknek tartja őt a valóság megismeréséhez. Szegény úgy érzi, egyedül áll a harcban, és az egész világ felesküdött ellene. Nem akarta hitében megingatni, mert ő is magányos harcosnak tartotta magát. Azzal a különbséggel, hogy számára élvezetes ez a szerep, míg a másiknak kényelmetlen. Borkának, az anyapótló szakácsnőnek igaza volt az előbb: valóban csupa ábránd a lelke. Barátok híján képzelt társakkal népesítette be vidéki, szinte száműzött gyermeki éveit. Gyakran megvitatta velük a saját dolgait, aminek köszönhetően kedélye inkább joviálisnak volt mondható, mint borongósnak…

Csend lett odabent a konyhában, ezért hát belépett, mert üres gyomra meglehetősen sürgette.

– Szép reggelt! – kiáltotta vidáman. – Drága Borka, megint milyen finomat készítettél? Rántotta? Gyerekfejjel nem hittem neked, hogy erősíti a mellet, de úgy tűnik, furcsa állításodat az évek bebizonyították.

Riza erre kisasszonyhoz méltatlanul felhorkantott, de ajkának rándulása belső mosolyról árulkodott. Láthatóan nem akart reagálni, de aztán mégsem állhatta meg.

– Szerintem fejezd be a tojásevést. Éppen elég neked akkora, mint amekkora már most van.

Borka hangosan kacagott a lányokon, bár nevetése inkább tűnt ütemes lónyerítésnek. Ella először lenézett a mellkasára, majd szemei megállapodtak Riza szedett-vedett ingvállán: hiába idősebb nála öt évvel, alig domborodik elöl a blúza. Felemelte a fejét, mire a nővére megint horkantott:

– Nocsak, de beképzeltek lettünk hirtelen! Lassan tényleg el kell hinnem, hogy felnőttél!

– Jaj, Riza, csupán bolondozom! Nem is eszem több tojást, mert lassan szégyellni fogom a megjelenésemet.

– No, és ki előtt?

– Hát, tulajdonképpen mindegy, mert senki se lát.

– Drága, kicsi húgom! – sóhajtott Riza. – Micsoda pazarlás! – Hirtelen felállt, és megölelte a húgát. – Te nagyon szép vagy, bár láthatnának az ifjú urak!

Ellának nem tetszett a sápítozás, mert lemondást sugallt, míg ő mindig bízott. Kisded kora óta megingathatatlan volt a lehetőségekbe vetett hite, az élet szerelmesének tartotta magát…

Valaki ekkor hevesen megcsapdosta a főbejárat kopogtatóját. Komornyik híján az egyik szolgáló sietett hálóingben ajtót nyitni, ők pedig hárman a konyhából a kastély előterébe mentek.

Egy küldönc érkezett. A fogadóteremben a kastély valamennyi lakója összesereglett, kíváncsian várták, hogy kiderüljön, miért is jött a megviselt öltözetű férfi.

Az katonásan összecsapta csizmás bokáit, és talán ha lett volna bajsza, kackiásan pödört volna egyet rajta, ám ennek hiányában a derekát húzta ki. Tapintatosan végigmérte a köréje gyűlteket, talán hogy meglelje azt a személyt, akinek átadhatja az üzenetet. Szeme gyorsan megakadt a legformásabb lányon, akinek vonásait ismerősnek találta.

– Kedves kisasszony! A nagyságos mamája küldött, hadd tolmácsoljam kérését. Arra kéri önt és a testvérét, hogy csomagoljanak, és a kocsiszínben várakozó hintajukkal az én szerény kíséretem mellett utazzanak hozzájuk Budára!

Senki se szólalt meg, senki se mozdult. A helyzet olyan újszerűnek bizonyult, hogy mindenki káprázatnak vélte. Nem akadt effélére példa az elmúlt húsz év alatt. Méghogy a kedves mama Budára hívja a gyermekeit?

A futár zavartan köhintett, kezét marokba pödörte a szája előtt. Talán magában azon tanakodott, hogy megismételje-e az előbbi szavait. Lehet, itt mindenki süket vagy nagyot hall. De ekkor a szépséges kisasszony odafordult egy fehér arcú és sötét hajú mutatós fehércselédhez. Párbeszédük annyiból állt, hogy felhúzták szemöldökeiket, majd mind a ketten rámeredtek a jövevényre, aki olyan vörös lett, akár a Márton-napi kacsapecsenye. A szép kisasszony végre szóra nyitotta a száját:

– Mondja, uram, biztos benne, hogy jó helyen jár?

A férfi először bambán rámeredt, majd zsebéből papírokat vett elő.

– Nem a kiskegyedék édesanyja gróf Szalgháry Ödönné Beniczky Borbála Vilhelmina? Tudtommal ez a település Hevesvezekény. Jövet jobbról láttam a Tisza folyót.

– Ez esetben jó helyen jár – mondta Ella, hangjában kevéssé leplezve a csodálkozást, közben elvette a papírokat. Meghívólevél és úti okmányok voltak, rajtuk a család címere. – S mondja, az anyánk mikorra óhajtja budai otthonában való megjelenésünket?

– Még ma estére, kisasszony, kérem!

– Nem! Mit képzel, hogy egyet füttyent, mi pedig ugrunk! – kapta fel a vizet az eddig csendesen figyelő Riza. Láthatóan kétségbeesett, ha estig elmegy, el se tud köszönni Mártonjától. Nyilván nem akart mindössze egyetlen üzenetet hátrahagyni. Aztán hirtelen átgondolta előbbi szavait: kifakadása úgy hangzott, mintha a férfit hibáztatná. Magyarázkodni kezdett:

– Nem önre céloztam, uram, hanem az anyánkra. De a döntésünk az, hogy holnap délben indulunk útnak. Addig pihenjen, egyen, szedje rendbe magát, szívesen látott vendégünk.

Odaintette az egyik cselédet, és megparancsolta neki, hogy szállásolja el a futárt. De közben halkan odasúgta, kérdezze is ki.

Ella aznap délután kilovagolt kedves, Lepidusz nevű lován, mert nem bírt magával. Féktelen izgatottságában szüksége támadt a testmozgásra, a zsigereiben érezte, hogy ez az utazás megváltoztatja az életüket.

Szétnézett. Ezen a mezőn halt meg két szabadságharcos, akik a kastély alkalmazottai voltak. A nemes háború sok fiatal férfi életét követelte, Ella szent földnek tartotta a rétet. Emlékezett a vérbe fagyott ifjakra, pedig csak hatéves volt, de efféle képet az ember sohase feled. Az anyai nagyapja hívta a szabadságharcot nemes háborúnak, s Ella az iránta való tiszteletből szintén e szavakkal gondolt a dicső és dicstelen hadjáratokra. Nagyapja úgy mondta, hogy ez a harc más volt. Temérdek háborút vívtak már az emberek a Földön, de a legtöbbet zsákmányszerzés céljából, kincsekért, pénzért, földért. Ezt elvekért vívták, a szabadság, és az egyenlőség eszméjéért, ezért minden más öldökléstől különbözik. Akik ebben a nemes küzdelemben meghaltak, azok a legnagyobb hősök…

Ella behunyta a szemét, mélyet szippantott a levegőből, aztán megnyomta csizmás lábaival fekete nóniuszának horpaszát, és vad vágtába kezdett. Addig hajszolta magát és az állatot, amíg az izzadság a gerincmedre mentén a derekára csurgott.

A karámban pihenésképpen lecsutakolta tajtékos lovát, aztán a szüleire gondolt. Apja ritka találkozásaik alkalmával gyengéden viseltetett irányába, míg anyja vizslatón méricskélte – legalábbis neki úgy tűnt. Ezért Ella gyakran figyelte magát, hátha rájön, hogy miben nem felel meg az anyjuknak? Nem merte sohasem bevallani – még magának sem –, hogy kevéssé rokonszenvezik vele. Az apjával tulajdonképpen nem akadt semmi baja, de az anyja személyisége talány maradt a számára. Talán holnaptól sikerülhet jobban megismernie.

Nem akadt dolga a csomagolás körül, hisz kevés holmijuk lógott a gardróbokban, abból még kevesebb volt jó állapotú és divatos. Itt vidéken megfeleltek, de a díszes pesti palotákban és a budai villákban úgy néznének majd ki bennük, mint a cselédek. Meglehet, azoknak is különb a hófehér és keményített galléros egyenruhájuk.

Vajon meddig maradhatnak? Kapnak új tanítókat? Magában morfondírozott, amikor a kastély emeleti folyosóján összefutott csüggedő nővérével.

– Szerinted ott is folytathatjuk a tanulmányainkat? – kérdezte tőle, mire Riza felmordult:

– Remélem, anyánk felfüggeszti. Vén vagyok már a tanuláshoz, nem is értem, miért jár még hozzám tanító? Mindenesetre remélem, hogy épeszűbbet foglalkoztatnak majd az öreg Halász tanár úrtól. Legutóbb azt adta fel nekem házi feladatnak, hogy az elolvasott művekből idézzek fel legalább egy olyan eseményt, ami velem is megtörtént. Abszurd ötlet, hiszen hősökről olvastam! Hősökről! Antik héroszokról!

Ella pajkosan felhúzta a szemöldökét.

– Hát, táplálkozni még a hősök is szoktak. Esetleg nem ettek valamelyik olvasmányodban pörköltöt? Gulyást? Netán tojást?

Riza értetlenkedő arcot vágott, majd vihogva nevetni kezdett a húga felvetésén. Aztán belekarolt, és bement vele a szobájába. Szórakozottan kinézett Ella ablakán, és észrevette a kilátás középpontjában helyet foglaló hatalmas szalmakupacot. Megfordult, és rájött, a húga ismeri a titkát. Ella következő szavai megerősítették feltételezését.

– Nagyon fog neked hiányozni. Szereted őt.

Erre Riza majdnem elsírta magát.

– Jaj, Ella, mikor nőttél meg? Miért nem vettem ezt észre?

– Mert a szerelem elvakított – felelte gyengéden a másik.

Egymás mellé ültek, összeölelkeztek. Rizából végül kitört a zokogás. Annyi minden mosódott össze a könnyeiben: búcsú Mártontól, leendő hiánya, félelem a szüleiktől, a holnapoktól, az egész jövőjétől, Márton sorsa és Ella… Ella, aki felnőtt lett, Ella, aki hinni akar a holnapban, az álmaiban. S ezt siratta a legjobban. Mert ő már tudta az igazságot: az álmok idővel mind összetörnek, és csupán a megalkuvás marad.

Finoman kopogtak az ajtón. Az a cselédlány dugta be a fejét, akit megbíztak a küldönc kifaggatásával. A testvérek kibontakoztak egymás öleléséből.

– Gyere, Rózsa, mondd el, amit megtudtál! – tessékelte be Riza a szobába a lányt.

– Azt sikerült kiderítenem, hogy az uraságék a kisasszonyékat kiházasítani szándékoznak még az idén, ezért kell a székesfővárosba menniük. Bár a küldönc uram is csak találgatott. Fogalma sincs annak arrul, hogy mér gyütt. Jó pénzt kapott érte az asszonyságtul, vagy kitül. De azt bizton állíthatom, hogy becsületes embernek tűnik.

– Mind a kettőnket kiházasítani? – kérdezett vissza Ella. Arca nővére kétségbeesését tükrözte vissza.

– Úgy bizony. Ezt mondta a futár uram – mosolygott elégedetten Rózsa.

– De még csak tizenhét vagyok!

– Én még annyi se vótam, kisasszony, amikor elvett engemet a Pista – legyintett a cselédlány.

– Nem bántad meg?

– Mán hogy bántam vóna? Minél régebb óta vagyunk együtt, annál tovább szerethetjük egymást. Rövid az élet, kisasszony!

– Hány éve vagy férjnél, Rózsa?

– Három. S most vagyok viselős először.

– Eddig nem sikerült, vagy nem voltatok… – szaladt ki a kíváncsiság Ella száján.

– Úgy ám! Mostan kaptam áldást, pedig sok lehetőséget adtunk a kis porontyunknak – kuncogott huncutul a cseléd.

Ella fejét izgatták a kérdések, de nem illett feltennie őket. Régóta kajtatott olyan könyv után, amiben beható leírást találhatna a férfi és nő kapcsolatáról. Természetesen egyéb értelemben, hiszen plátói szerelemről eleget olvasott már. A szerelem kibontakozásának minden fázisát lépésről lépésre ismerte – elméletben. Ám őt az érdekelte, hogy mi történik utána, amit beteljesülésnek neveznek a szerzők.

Rózsa beszéde megzavarta. Riza évek óta Márton szeretője, és nem hord a szíve alatt gyermeket. Ella nem értette, hogy ez miként lehetséges? Izgatta a fantáziáját a szenvedély is. Úgy képzelte, hogy csupán lelki szerelem nem létezik, az a szerelem üres. Bár nem tudta honnan veszi mindezt. Talán az a baj, hogy hallgatózásainak és leskelődéseinek köszönhetően véletlenül kétszer meglesett egy-egy szeretkező párt. Lecövekelt lábbal bámulta egymásba gabalyodásukat, és utána izgatottságát napokig nem tudta kiheverni.

Rózsa távozott. Ella ekkor nézett Riza felé, aki halottsápadtan kuporgott az ágy szélén. Leült mellé, karjával átfogta nővére csüggedt vállait.

– Mi lenne, ha rávennéd Mártont, hogy kísérjen el bennünket Budára? – súgta neki. – S akár meg is húzhatná magát valahol a székesfővárosban, amíg ott tartózkodunk.

Riza könnyes szemmel csóválta meg a fejét.

– Nem, nem akarom, hogy lássa, ahogy anyám hozzákényszerít egy olyan férfihez, aki velem ellentétes elveket vall. Kizárólag hazafiban bíznék, nem mennék hozzá soha egy osztrák talpnyalóhoz!

– Gondolod, hogy kényszeríteni fog?

– Ella, te nem ismered az anyánkat! – csattant fel Riza. – Alig találkoztál vele.

– Nem lehet, hogy te ismered rosszul, nővérkém? – nézett rá kutatóan a húga.

– Nem. Most megyek. Reggel találkozunk.

És Riza elment. Eltűnt a kastélyból, elbújt Mártonnal átszerelmeskedni az egész éjszakát, előre bepótolva minden ölelést, amit a jövőben el kell mulasztaniuk. Ella tudta, a nővére a szeretetet hajkurássza, a szülők mulasztását pótolja az ölelésekkel, míg ő megelégedett a testvére és az alkalmazottak szeretetével. Sajnálta Rizát, hogy nem érzi szerethetőnek és szeretve magát. Szerelmes Mártonba, és mégse boldog.

Egyszerű, családi címeres hintóval zötykölődtek Pest-Budára, majd megvette őket az isten hidege. Délelőtt még odahaza sütött a nap, de az idő hirtelen elkomorult, nyirkossá és szelessé vált. A bakon Józsi bácsi, hűséges kocsisuk fázósan húzta össze a felöltőjét, hátulra pedig Lepiduszt kötötték, Ella kedvenc hátasát. A szürke felhő a tájat sejtelmesen lilára színezte, ami illett az idősebbik Szalgháry lány kedélyéhez, aki rossz ómennek vette a rossz időjárást.

Ella meleg pokrócba burkolózott. Neki az ülés esett nehezére. Folyamatosan fészkelődött, de észrevette, hogy evvel meg-megzavarja kísérőjüket a szendergésben. Beszélgetni szeretett volna, de a hintó belsejében senki sem tanúsított hajlandóságot igénye kielégítésére. A jármű párás ablaküvegének nyomta az orrát, a bőre által hagyott foltot letörölte a könyökével, és kikémlelt a tisztára sikált lukon.

Aztán felugrott ültében, mert az ablak túloldaláról egy ismerős férfi arca nézett vissza rá. Vidróczki Márton, a nővére szerelme nyilvánvalóan lóháton haladhatott mellettük. Vajon mióta? Ella ilyen közelről még nem látta a betyárt. Félnie kellett volna tőle, de volt a férfi pillantásában valamiféle cinkosság. Bő ujjú inge és gatyája lobogott körülötte. Éppen kifejező mozdulatokkal magyarázni kezdett neki valamit, és Ella lassan értette meg, hogy mit is akar. Valószínűleg a kocsist is beavathatta a tervébe, mert a jármű egyszer csak lelassított.

Vidróczki a hintóhoz, Ella hátasa mellé rögzítette sárga pej lovának bő kötőfékét, majd megvárta, hogy Ella tágra nyissa a mozgó hintó ajtaját, amin beugrott a lova hátáról. Ahogy lehuppant az ülésre – köszönhetően Ella készséges segédkezésének –, azon nyomban egy fegyvercső szegeződött a halántékának. Riza rögtön lefogta a fegyvert rántott küldönc kezét. Dulakodtak, mire a pisztoly eldörrent, és hatalmas lyukat vágott a hintó padlójába. Ella hol zavarában nevetett, hol visított, hol mind a kettőt egyszerre Sajnos, gyakran tapasztalta, hogy siralmas és szélsőséges élethelyzetekben nevetni kényszerült. Persze nem a vidámság indíttatta erre, hanem a nyomorult helyzet átlátása, ha nem változtathat már rajta, inkább nevet. Kizárólag Riza értette meg szokatlan viselkedését. Nővére és Márton is csatlakoztak jókedvéhez, csakhogy ők azért nevettek, mert örültek egymásnak. Józsi bácsi lefékezte a hintót, Riza kiszólt, hogy minden rendben, mehetnek tovább, majd igyekezett megnyugtatni a kísérőjüket, nem kell tartani a szokatlan módon érkezett új utasuktól, és senki se őrült meg hirtelen.

– Ella kisasszony, szívből örvendek, hogy végre megismerhetem! Engedje meg, Vidróczki Márton, egy betyárosan tisztes báró, szolgálatára! – kacsintott a hamiskás férfi. Ültében mélyen meghajolt, majd leemelve kalapját a levegőben látványosan megtekerte a hölgyek előtt. Markáns és szép metszésű arcán pajzán mosoly terült el, kidüllesztette híres mellét, ami a híresztelések szerint a golyónak is ellenállt.

Ella ámulva nézte a férfit. Csibészes vonásai lenyűgözték, tetszett neki. Most már megértette, hogy Riza szíve miért ver hevesen ezért az emberért. Tudta róla, hogy sose volt báró, csak a másik férfi miatt adta ki magát nemesnek, de belement a színlelésbe.

– Vidróczki „báró”, én is örülök. Annak még inkább, hogy elszórakoztat bennünket ezen az unalmasnak ígérkező kocsiúton. Lehengerlő a belépője! – lelkesedett, és csúfondárosan a küldöncre nézett.

Riza körbefonta Márton nyakát, és forrón szájon csókolta, mit sem törődve a futár jelenlétével. Még mindig nevettek.

– Igyekezni fogok – vigyorgott a betyár –, de kérem, ne vegyék zokon, ha ajkaimon túlburjánzik küllemük dicsérete! Netán szerelmes szavakat suttogok kedvesem fülébe, és esetleg ajkaim ismét követik szavaim útját, és azon személyen kötnek ki, akit éppen dicsérettel illetek.

Ella pislogott. Ahhoz képest eléggé felvágták a zsivány nyelvét, hogy kondásbojtárként kezdte a pályafutását, majd önfejűségének köszönhetően megtagadta az előzőleg önként választott katonai szolgálatot, hogy aztán azon nyomban betyárkodásra adja a fejét. Nem feltételezett Mártonról csiszoltságot, pedig aki betyárnak áll, annak csavaros eszűnek kell lennie. Különben a lassúbb észjárásúak már az első rablás alkalmával összecsókolózhatnak a puskacsővel, esetleg hosszas börtönben való vendégeskedés után bitófán végzik. Ellenben Vidróczki még a börtönből is meg tudott szökni!

– Ez esetben csak reménykedem, hogy az ön jelleme állhatatos, s a legkevésbé sem csapongó.

A betyár kacagott, és a lány szavainak megcáfolására hatalmas csókot nyomott Ella arcára.

2. fejezet

A színes, soknyelvű, soknemzetiségű, változatos vallású és ezért meglehetősen toleráns Pest-Buda utcáin tarka népség mozgolódott, a járókelők, mint szorgos hangyák a boly körül, mind igyekeztek valahová. Ella vérét felpezsdítette a nagyváros élettelisége. Amint a külvárosba értek, féktelen kedve támadt. Megállíttatta a hintót, és a Márton hátasa mellé kötött lovára ült át. Álmaiban százszor elképzelte, hogy Lepidusz hátán úgy fog bevonulni Pest-Budára, mint egy hódító. Ugyanis feltett szándéka volt meghódítani magának a lakosait, mintsem ő hódoljon be. Attól sokkal büszkébb teremtésnek született.

Négy és fél éve járt utoljára a budai villájukban. Bár akkor még csak pár hónappal múlt tizenkét esztendős, már akkor is kiváló megfigyelő hírében állt. Ismerte a járást, s örült, hogy lány létére képes tájékozódni, és az emlékezőtehetsége sem hagyta cserben. Ellovagolt a Duna partjáig, bár ott ugyan bevárta a hintót, de aztán egyedül haladt végig a pesti oldal impozáns épületeinek tövében egészen Széchenyi lánchídjáig. Mivel azonban erszényében nem lapult egy krajcár sem, ismét bevárta a többieket. Riza ugyan kérlelte, de ő – mit sem törődve azzal, hogy Sina Györgynek nagyobb hídvám csúszik be a családi kasszába, mert miatta rá kellett fizetni – juszt se ült be a hintóba. A világért sem hagyta volna ki azt az élményt, hogy szabadon lépdelhet át a Duna felett.

Átérve alig tudta befogadni a város szépségét. A pesti oldal egyenletes fogsorra emlékeztető, szemet gyönyörködtető épületsorát, köztük a régi, lebontott Vigadó romjaival és újjáépülő fenséges falaival, és a Duna piszkos kék vizét, ami a szürke felhők komorságát mélységgel megtoldva verte vissza. S ebben a szokatlan fényviszonyban a fák zsenge zöldje élénken világított. Továbbhaladva a hídon Ella fölé magasodott a Vár, balra a Tabán épületei aprónak látszottak, a Vár fölött a házak pedig kis játékkunyhóknak. Látta innen a családi villa tetejét, és annak az ablaknak a villogó fényét, amiből lelátni a Dunára.

A hátsó lábaira ágaskodva megtáncoltatta Lepiduszt, hogy körbeforogva még egyszer megcsodálja és befogadja a teljes panorámát, majd a hídról vehemensen levágtatott, nem törődve a keresztirányú forgalommal. Egyenesen a hegy gyomrába vájt alagutat célozta meg. A Népszínház tér járókelőktől mentesnek tűnt, kizárólag erre figyelt, de arra nem, hogy balról hirtelen ütemesen haladó lovas fog elé vágni.

Az állatok kiváló ösztöneiknek köszönhetően sokkal körültekintőbben oldották meg a kellemetlen összeütközést, mint lassúbb reakciójú gazdáik. Az égbe emelték mellső lábaikat, s míg a lánynak sikerült a mutatvány ellenére nyeregbe maradni, addig a másik lovas leugrani kényszerült a lova hátáról. Miután megbizonyosodott, hogy a férfi sértetlenül megúszta, mert a talpára esett, Ella hangosan felnevetett:

– Bocsánat, uram! Hát nem mesés ez a város?

Azzal bevágtatott az alagútba, és csupán annyit nyugtázott, hogy egy rendkívül snájdig ifjút sodort majdnem bajba.

Az ismeretlen férfi – történetesen éppen Fejérváry Ármin – ellenben nem lelt a hangjára. Dühös lett, bár az ábrázatán ebből mi sem látszott. Magában sorolta bosszúságának okait. Egy, sietne kellett, mert fontos ügyben illik megjelennie, ezután viszont késni fog. Kettő, félő, hogy a lova vagy ő lesántult. Három, annak örült, hogy nem a fenekén landolt, mert, négy, életében nem látott még olyan mutatós kisasszonyt, mint aki miatt lesett a lováról. Éppen ezért borzasztóan megalázó lett volna porba hullani előtte. Öt, ördög és pokol, még sohase esett le lóról, és a ráadás, a kisasszony mindezek ellenére nyeregben maradt, nevetett, és a város szépségéről lelkendezett. Végül, annak láttán, hogy a döbbenetesen formás és szépséges lány elengedett kézzel (mellőzve a női nyerget, a lova hátát csak a combjaival szorítva) továbbvágtatott, mit sem törődve avval, hogy mit hagy hátra, mégiscsak kiszökött a torkán valamiféle krákogás vélemény gyanánt.

Egyenként megvizsgálta a lova lábait. A bal hátsó csüd kicsit duzzadtabbnak tűnt, tudta, ezek után nem terhelheti a saját súlyával. Kényszeredetten kellett tudomásul vennie, hogy már egészen biztosan lekési a találkozót, mert a lova mellett lesz kénytelen gyalogolni. És minél előbb állatorvossal viziteltetni a jószágot, még ha nem is olyan nagy a baj.

Megpaskolta a csinos lipicai hátát.

– Gyere, Lepidusz! Sétáljunk! – Beletörődötten lépett hármat, aztán kínjában felnevetett. Most vált nyilvánvalóvá számára, amit eddig csak sejtett. – Azt hiszem, Lepidusz, veled tartok a bajban.

És húzni kezdte a bal lábát, amire egyre erősebben feszült finom lovaglócsizmája. Szerette ezt a lábbelit, sajnálta volna, ha le kell vágni róla.

Ám mintha az ördög megkísértését követően őrző angyalok vigyáznának rá, megállt mellette egy hintó. Kedves női hang szólt ki belőle.

– Uram, kérem, ne haragudjon! Látom, a húgom miatt megsérült. Szeretném jóvátenni. Ha igyekszik valahová, szívesen elvisszük.

A hintó ajtaja kitárult, és kihajolt rajta a mesebeli Hófehérke földi megtestesülése. Fejérváry Ármin majdnem felnevetett saját hasonlatán. Ha a hölgy igazat állít vér szerinti kötelékükről, akkor nagyon valószínű, hogy a rakoncátlan húg cseppet sem hasonlít majd a nővérére. Nemcsak küllemében, hanem vérmérsékletében és modorában sem.

Udvariasan meghajolt hát a hintó felé.

– Kisasszony, rendkívül kedves, de boldogulok. Néha megesik ilyesmi. Kérem, ne hibáztassa a húgát. Isten ments, hogy megtörjem a lelkesedését!

Hófehérke grimaszt vágott, ami nem csorbította szépségét.

– Uram, nem vagyunk egy véleményen, mert szerintem a testvéremre néha ráférne egy kis elnáspángolás.

– Gyakorta mos fel utána? – kérdezte derűsen Fejérváry.

– Tulajdonképpen nem, meglehetősen felelősségteljes – felelte a kisasszony elmélázva.

Váratlanul észbe kaptak, hogy az út közepén a forgalmat feltartva beszélgetnek, a tetejében meglepően kedélyesen, pedig nem is ismerik egymást.

– Bocsásson meg, hölgyem, be sem mutatkoztam. Fejérváry Ármin – közölte a nevét cím és rang nélkül az ifjú a legkomolyabb fizimiskáját magára öltve. Az arcán nem látszott a belényilallt fájdalom, csak az, hogy egyik lábáról áthelyezte testsúlyát a másikra, de egyre jobban dagadó bokája nem bírta el. Úgy tűnt, a hölgy figyelmét nem kerülte el ez a mozdulatsor.

– Örvendek – mondta ő is –, Szalgháry Terézia Jozefa grófkisasszony vagyok. Kedves Fejérváry úr, ragaszkodom hozzá, hogy fogadja el a segítségünket, hiszen megsérült. Jöjjön, üljön be a hintóba! Kérem!

Ármin a pillanat törtrésze alatt rájött, hogy rendkívüli helyzet állt elő. Ahová igyekezett, ott éppen a Szalgháry testvérekkel kellett volna megismerkednie. Elég sok mindent tudott róluk, de sose látta őket. Mégis hezitált, mielőtt eleget tett volna a hölgy kérésének. Bekukkantott a hintóba. Odabentről feléje biccentett egy úr, és még valakinek a csizmás lábát látta kilógni az ajtó takarásából. Mivel nyilvánvalóvá vált, hogy jótevője társasággal utazik, már nyugodtabban fogadta el az ajánlatot. Semmiképp sem akart volna kellemetlen helyzetbe hozni egy grófkisasszonyt, ráadásul megdöbbentőnek és izgalmasnak találta, hogy éppen a Szalgháry kisasszonyokba botlott bele. Micsoda különös véletlen!

Lepiduszt a hintó után kötötte, remélve, hogy elég lassan fognak haladni, és a kezes jószág állapota nem romlik tovább a könnyű séta alatt. Aztán lendületesen beült Riza kisasszony mellé, aki illedelmesen bemutatta az útitársait!

Ármint meglepte, hogy az önmagát bárónak valló betyár egy fedél alatt utazik a grófkisasszonnyal. Aki, szerencsére, lemaradt arról a kérdő pillantásról, amit az új utas váltott Mártonnal. A leányokat kísérő harmadik úr zavarában a szája szélét pödörgette, mintha megszokásból tenné. Meglehet, nemrégen vált meg a bajuszától.

– Hová vihetjük? – tudakolta Riza.

– Tudják, hol található a Minna-szalon? – nézett rá Ármin kutatóan.

– Kedves uram! Négy éve nem állt módomban Pest-Budán időzni. Sajnos, nem tudom, hogy hol található a szóban forgó szalon, s nyilván a kocsisunk sem tudja – felelte Riza csüggedten.

– Ez esetben, szíves engedelmével, megadom a kocsisának a címet.

A kisasszony beleegyezően bólintott. Ármin kiszállt, és közölte a nevető szemű kocsissal az utca és a házszámot. Észlelte meglepettségét, de nem bocsátkozott magyarázkodásba. Aztán visszaült a hintóba, és komótosan hátradőlt az ülésen. Örült, hogy ennek a véletlen találkozásnak köszönhetően mégsem fog elkésni a fontos összejövetelről. Először tesz látogatást a szalonban, és parancs szerint mától ezt mind gyakrabban meg kell ismételnie.

– Nagyon fáj a lába? – tudakolta előzékenyen Szalgháry kisasszony.

– Kedves, hogy érdeklődik. Kibírom – válaszolta komoran a férfi.

– Esetleg elvihetjük az orvosához. Úgy láttam, a lova is kicsit húzza az egyik lábát.

– Éppen elég fáradtság, hogy a szalonba elvisznek. Hálásan köszönöm a segítségét kegyednek!

– Nem tesz semmit. Kötelességem, hiszen Ella miatt került bajba.

Ármin elrakta az emlékezetébe a becenevet. Tetszett neki, pedig egy szilaj fruskának túlságosan lágyan hangzó név. Olyan, mint a lehelet.

– Szalgháry kisasszony, sokáig maradnak Pest-Budán? – kérdezte, mert illett valamit kérdeznie úgy, mint ahogyan egy újsütetű ismerős tenné.

– Nem tudom. A szüleimhez megyünk. Úgy tűnik, hirtelen szükségét érzik a jelenlétünknek.

Ármin megjegyezte a szokatlan feleletet is.

– Nem szereti a nagyvárost? – tudakolta, remélve, hogy kérdése nyitánya egy kellemes beszélgetésnek, s nem csalatkozott, mert a halovány bőrű kisasszony hosszan beszélte el véleményét az út hátralevő részében.

Már jóval maguk mögött hagyták az alagutat, amikor az elcsendesedett utca zaját kitöltötte egy csilingelő hang:

– Józsi bácsi, nem ösztökélné jobban Rózsát és Tulipánt? Nem győztem két utcával feljebb az egyik árnyékos kapualjban ácsorogni. Ha ilyen lassan hajtja a hintót, míg hazaérnek anyámékhoz, lóháton háromszor oda-vissza megteszem az utat.

– Ellácskám, csillagom, legyen szíve! Kifáradtak szegény jószágok, nehéz ezeknek hegynek fel!

A paták kopogásából következtetve a kisasszony unalmában körbeügette a hintót, és vélhetően megakadt a szeme az utána kötött pompás lipicain. A jószág feltűnően kímélte az egyik lábát.

– Szegénykém, nagyon fáj? Ki a gazdád? Nem vigyázott rád? Hogy kerültél ide, szépségem?

A ló belenyalt a tenyerébe, és elégedetten nyerített a lány cirógatásától.

Ármin, miközben az idősebbik kisasszony mondandóját hallgatta, azon vette észre magát, hogy küzdenie kell a figyelme megtartásáért, mert a kinti csilingelés minduntalan eltérítette. A lány hangja bizarr módón a bőre alá kúszott, szinte érezte a hátán a kis „szókezek” cirógatását. Aztán a mellette lévő ablakban megpillanthatta a hang tulajdonosát.