© Gombos Tünde, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-22-9

Ezt a történetet egy valódi tizenöt éves kamaszlány létező naplója ihlette.

A neveket, a helyszíneket, az évszámot és jó néhány egyéb konkrétumot megváltoztattam, hogy ez a lány megőrizhesse az inkognitóját. A könyvben, ahogyan egy kamasz életében is, lágyan egybeolvad a valóság és a fantázia.

Köszönöm ennek a lánynak, hogy megbízott bennem, és a rendelkezésemre bocsátotta ezt a becses kincset! Remélem, sikerült méltóvá válnom a bizalmára!

2004. január 1. csütörtök

Kedves Naplóm!

Tegnap, szilveszteréjszaka döntöttem úgy, hogy mostantól naplót fogok írni. Meg is fogadtam ezt éjfélkor, éppen, amikor kezdődött a tévében a Himnusz. A többiek házibuliban voltak Piciéknél, ahol az óév szerencsés elteltét és Zolika tizenötödik születésnapját is megünnepelték, mivel ez utóbbi meg január másodikán van, de engem persze nem engedett el apu. Azt mondta, hogy őt ugyan egy cseppet sem érdekli senki más, én túl kicsi vagyok még az éjszakai élethez, bőségesen ráérek később is erre. Jövőre már el fog engedni, állítólag. Dögunalom volt itthon, csak agybeteg műsorokat meg primitív vígjátékokat néztünk. Apu sörözött egész este, aztán meg rövidezett nagymamával, közben mindvégig bámulta a tévét, hozzám meg nem szólt egyetlen szót sem. Egyébként sem egy bűbáj kedvesség, de amikor iszik, még elviselhetetlenebb. Aztán éjfélkor pezsgőt bontott, koccintottunk, de én csak egy ujjnyit kaptam, mert nem való az még nekem, a többit apuék egy perc alatt kiszippantották a palackból. Éjfél után nagymama vígan kuncogva megterített, hogy együnk már egy kis töltött káposztát, mert az úgy szokás. Hiába mondtam, hogy én nem bírok a folyamatos pogácsa- és kókuszgolyó-nassolás után még töltöttkáposztázni is az éjszaka közepén, azért nekem is kiporciózott egy jókora kupacot. Kicsit összeturkáltam a békesség kedvéért, aztán otthagytam az egészet. Pont az kéne még nekem, hogy éjszakai töltöttkáposzta-zabálástól legyek vacakul az év első napján! Amúgy is sűrűn émelyeg a gyomrom a kicsit is zsírosabb kaják miatt. Az ilyesmit jobb, ha nagy ívben elkerülöm. Nagymama, miután a saját tányérját kiürítette, lelkesen eltüntette az én maradékomat is, szerintem fel se tűnt neki, hogy addig abból egyetlen falat sem hiányzott.

Azért valami jó is történt tegnap éjjel! Mire végeztünk (illetve apu és nagymama végzett) a káposztaevéssel és visszamentünk a nagyszobába, már akkora volt a hangzavar a kinti petárda- és tűzijáték-durrogtatástól, hogy csukott ablakok mellett sem hallottuk tőle rendesen a tévét. Na nem mintha nagy veszteség lett volna! Nagymama felhúzta a redőnyt, hogy megleshessük az ablak üvegén át az utcán elhaladó mulatozó csoportokat. Éppen elszántan vizslattunk kifelé, amikor egyszer csak, teljesen váratlanul, hatalmas csörömpölés lármázta túl a veranda irányából a házban kéretlenül gomolygó szilveszteri ricsajt. Nagyon megijedtünk. Füleltünk a hátunk mögé, azt hittük, hogy betörő látogatott meg bennünket. Apu, aki addigra már igencsak bevállalósra itta magát, kezébe fogott egy hosszú, karcsú, csiszolt kristályvázát, és kissé bizonytalanul dülöngélve elindult vele az előtéren át a veranda felé.

– Petikém, ne menjél ki, de ha már mész, akkor a vázára nagyon vigyázzál, mert az még Magduska hagyatékából való, és pótolhatatlan! – sipítozta nagymama egy levegővel, fejhangon, de apu csak haladt előre rendületlenül és hősiesen.

– Agyonütlek, te büdös tolvaj – mormogta maga elé.

Ledermedve várakoztunk nagymamával, amíg apu sűrű baszdmegezés közepette átverekedte magát számos útját álló kisbútoron és nagybútoron – valahogy minden szembement vele tegnap éjjel –, míg aztán hatalmas dérrel-dúrral végre kiért a verandáig.

– Hát ez meg mi, bassza meg, hogy a kurva életbe kerülsz te ide? – hallottuk apu kissé rosszul artikulált és cseppet sem szofisztikált monológját kintről, valami halk nyüszítéssel aláfestve.

Rohantam ki, hogy megnézzem, ki lehet az, akit a tökrészeg apám ilyen megalázóan legyőzött, hogy már csak nyüszíteni tud a rámért ütés után, de kiérve döbbenten láttam, hogy betörő helyett csupán egy petárdadurranásoktól rettegő német juhász remeg a veranda hátsó sarkának félhomályába bújva, szemeivel segítségért esdekelve. Azonnal rájöttem, hogy ez csakis a szomszéd Szabóék kutyája, Barnus lehet. Barnus időnként átszökött már hozzánk korábban is, mert van a kertjeinket elválasztó drótkerítés alján egy lyuk, amit, gyanítom, szintén ő csinált, és neki valamiért az a fejlövése, hogy szereti magát átpréselni a testéhez képest feleakkora nyíláson csak azért, hogy bejusson hozzánk, és nyargalásszon néhány kört a mi kertünkben is. Szabóék biztosan elmentek szilveszterezni, Barnust meg kint hagyták az udvaron, és hiába van Barnusnak egy tök jó kis szigetelt kutyaháza a teraszukon, ebben az újévi őrületben Barnus is bizonyosan megőrült, és még a tuti kis házában sem érezte magát biztonságban, az eszement dörrenések közepette. Így hát odarohanhatott a kerítés nem túl nagy réséhez, ott szokásához híven keresztülnyomorgathatta magát, aztán, mivel a mi házunkból fény szűrődött ki, úgy dönthetett, hogy itt fog menedéket keresni, és ez az elhatározása olyannyira eltökélt volt, hogy még a veranda ablaka sem állhatta útját. Egyszerűen keresztülugrott rajta, fejével betörve az üveget. Ahogy a reszkető Barnus felé lépkedtem, hogy megsimogathassam és megvizsgálhassam, van-e rajta sérülés, a padlót vastagon borító üvegszilánk korcogott a papucsom talpa alatt. Eddigre odaért nagymama is, lecövekelt a veranda ajtajában, és hosszan elbambulva szemlélte hol Barnust, hol a folytonossági hiányban szenvedő ablaküveget, közben erősen próbált rájönni, hogy mi is történhetett, de láttam a fátyolos nézéséből, hogy az egész esti rövidezés meg az azt követő pezsgőzés nem könnyítette meg a dolgát. A hosszas erőlködés aztán végül meghozta gyümölcsét, nagymama fejében mégiscsak rávetült valami igen aprócska, igen halvány és épphogy csak pislákoló fény a látottakra, így aztán, bár meglehetősen akadozó nyelvvel, ámde sikeresen közölhette a konklúziót.

– Vigyázzál azzal az ebbel, lányom, lehet, hogy veszett! – hallatta, amit többpercnyi agyalás után sikerült leszűrnie, majd, mint aki jól végezte dolgát, sarkon fordult, bement a szobájába, és, gondolom, lefeküdt aludni.

Apu tett néhány nem túl meggyőző kísérletet, hogy kizavarja Barnust a verandáról, de mivel az a szegény kutya sokkal jobban rettegett a kinti petárdazengéstől, mint az elmosódott hangú és tántorgó alaktól idebent, nem mozdult, így végül apu unta meg előbb, ő is hátraarcot csinált egy igen gyakorlatias akkorrohaggyámegaholvagybazmeg kíséretében, aztán nagymamához hasonlóan nyugovóra tért. Egy darabig simogattam a még mindig reszkető kutyát, aztán adtam neki vizet és a töltött káposztából pár darab füstölt húst meg egy gombócot. Egy pillanat alatt behabzsolta a kaját, nyom nélkül tűnt el benne az utolsó morzsa is. Ezután nedves vattakoronggal letörölgettem a fejéről a néhány cseppnyi rászáradt vért. Szerencsére csak karcolásokat szerzett, talán a drótszerű szőre védhette meg a mélyebb vágásoktól. Később összesöpörtem a törött üveget a padlóról, majd föl is porszívóztam meg mostam, hogy biztosan ne maradjon szétszóródva egyetlen szilánk se, ami felsérthetné Barnus védtelen mancsát. Mivel eléggé hideg volt a veranda a kitört üvegen át beáramló téli levegő miatt, úgy döntöttem, hogy a jóval barátságosabb hőmérsékletű kazánházban fogjuk tölteni az éjszakát, Barnus meg én. Így legalább nekem is volt éjjel társaságom! Ezért írtam, hogy valami jó is történt. Áthoztam a tárolóból egy régi matracot, leraktam a földre, azon aludtunk Barnussal, összebújva. Reggel arra ébredtem, hogy újdonsült hálótársam a kazánház ajtaja előtt áll mozdulatlanul, és meredten szuggerálja a kilincset. Feltételeztem, hogy ez azt jelenti, hogy ki szeretne menni, úgyhogy kiengedtem a házból, mire villámsebesen odanyargalt a kerítéshez, visszaszuszakolta magát a saját kertjükbe, és már el is tűnt a szemem elől. Helyére vittem a matracot a tárolóba a lomok közé, odaállítottam a fal mellé, és a szobámban folytattam tizenegy óráig az alvást.

Apu meg nagymama nemigen emlékeztek az éjszaka történtekre, de sajnos teljes egészében nem tagadhattam le előttük mindent, a kitört ablak miatt. Azzal azért nem dicsekedtem el nekik, hogy a kazánházba invitáltam Barnust, és ott is töltöttem mellette az éjszakát, apu enélkül is rögtön át akart rohanni Szabóékhoz.

– Én most jól beolvasok annak a baromnak, hogy legközelebb hova tegye a büdös kutyáját, a kurva anyját!

Az nem volt számomra világos abban a pillanatban, hogy a baromnak vagy a büdös kutyának a kurva anyjára gondolt-e apu, és gyanítom, ez már örökre homályban is marad sajnos, mivel nagymama éppen akkor kezdte észérvekkel operálva csitítani habzó szájú, egyetlen csemetéjét.

– Nem lenne jó összeveszni Szabóékkal, kisfiam, te is tudod, hogy rossz szomszédság török átok! – énekelte, amire apu csodák csodájára elállt szomszédba rohanós, agyrém tervétől, és ugyan sűrű basszamegek között, de nyugton maradt.

Na, megyek is aludni, mert már nagyon álmos vagyok. Úgy örülök, hogy két újabb barátom is van mindjárt az év első napján, az egyik Barnus, a másik meg te vagy, Kedves Naplóm!

Szia.

Emma

2004. január 2. péntek

Kedves Naplóm!

Engedd meg, hogy bemutatkozzam! Tegnap elfelejtettem, pedig illendő lett volna ezzel kezdenem! Remélem, nem haragszol! Pataki Emma vagyok, tizenöt éves. Na jó, tizennégy és fél, de szeretem azt mondani, hogy tizenöt. Jobban hangzik. Valójában csak augusztus 31-én leszek tizenöt, amit már alig várok. Én vagyok a legeslegfiatalabb az osztályban, és ez oltári ciki! Kilencedik osztályba járok a kaposvári Munkácsy Mihály Gimnáziumban. Apu azt akarta, hogy a Táncsicsba menjek, mert az az igazi gimnázium Kaposváron, meg különben ő is táncsicsos volt, a Munkácsy egyébként is csak egy lányiskola. Micsoda badarság! Azt nem vitatom, hogy az ősrégi időkben a Munkácsy lányiskola volt, de most, 2004-ben sok mindent lehet rá mondani, de hogy lányiskola lenne, azt biztosan nem! Egyébként is! Mi az, hogy csak egy lányiskola? Én meg akkor csak egy lány vagyok? Természetesen nagymama is azt akarta, hogy a Táncsicsba menjek, mert egyetlen kisfia is oda járt, és lám, elsőre felvették onnan az orvosira, és az orvosi hivatás olyan szép, hogy nekem is csakis azt lenne szabad választanom. Annyit csesztettek a Táncsiccsal ők ketten, hogy én már csak azért is a Munkácsyba mentem, hogy legalább valamiben nekem legyen igazam. Meg egyébként anyu is munkácsys volt. Úgyhogy most a Munkácsyba járok, amit azért néha bánok egy csöppet, mert van ott néhány hülye tanár, élükön a Kováccsal, de apuéknak nem vallom be, csak neked, Kedves Naplóm, mert akkor hallgathatnám az ugye mi megmondtuk előre litániát. Amúgy meg, nyugtass meg, a Táncsicsban is lenniük kell hülye tanároknak, nem? Te mit gondolsz erről?

Egyébként százhatvanhat centi magas vagyok, és eléggé vékony. A hajam hosszú és hullámos lenne, ha hagynám, de én sokszor kivasalom, hogy megzabolázzam a rakoncátlankodását. A hajam is meg a szemem is fényes vadgesztenyeszínű, amit többnyire szépnek tartok, mert anyutól örököltem.

Aput dr. Pataki Péternek hívják, ötvenéves és belgyógyász szakorvos a kaposvári kórházban. Őt nagyon szeretem, de néha rettenetesen nehéz elviselni. Nagymamának özvegy Pataki Péterné született Fekete Erzsébet a neve (ő szokta így mondani), és nyolcvanéves. Őt is szeretem, de többnyire vele sem könnyebb, mint apuval. Csak mi hárman lakunk ebben a Tallián Gyula utcai, lepukkant házban együtt, mert anyu már nagyon-nagyon régen meghalt. Anyut szeretem a legeslegjobban, bár már csak alig emlékszem rá. Még az a szerencse, hogy van róla egy smaragdzöld fémdobozban három fényképem, különben talán már egyáltalán nem is tudnám felidézni az arcát. Az egyik a gimnáziumi tablóképe, hihetetlen, de ezen pontosan úgy néz ki, mint én most, illetve én nézek ki pontosan úgy most, mint ő akkor. A másikon velem van, egy ovis anyák napi ünnepély után, a harmadikon is velem van, egyébként ez a kedvencem, ezen még falatnyi, ráncos kisbaba vagyok, és a vállán alszom. A dobozt elrejtettem a ruhásszekrényem felső polcán leghátul, a téli pulóverek mögé, hogy senki se találhassa meg. Ott már nagymama nem érné el, aputól meg szerencsére távol áll a ruhapakolás. Egyébként sem sűrűn látogatnak fel hozzám, mert szerencsére eléggé munkás ahhoz az ide vezető út a meglehetősen meredek padláslétra miatt, hogy ne csináljanak hobbit a tetőtérbe mászkálásból, de azért, biztos, ami biztos, nem hagyom elöl, amit nem kell látniuk. Apu valamiért soha nem bírta, ha anyu képeit nézegettem vagy bármit is kérdeztem róla, amikor még kicsi voltam. Olyankor mindig rettenetesen ideges lett és kiabált velem, hogy nem akar erről beszélni, anyu meghalt, és kész. Úgyhogy a képeket csak késő este, titokban veszem elő, amikor már azt hiszik, hogy alszom, és tutira nem caplatnak fel a szobámba, kérdezni meg már nagyon régóta semmit sem szoktam anyuról.

Az még rémlik, hogy anyu nagyon vicces volt. Rengeteget nevettünk együtt. Mindennap ő jött értem az óvodába, aztán hazafelé menet jókat kergetőztünk az utcán, vagy elvitt a parkba hintázni és csúszdázni. Mindig megengedte, hogy beletoccsanjak a pocsolyába, és sikongatva ugrott félre, hogy ne terítsem be teljesen a sáros vízzel. De azt nem bánta, ha én koszos és vizes lettem.

– Most vagy gyerek, élvezd csak! – mondogatta.

Sokszor meg is csiklandozott otthon, akkor meg én sikongattam, ahogy csak a torkomon kifért. Fagyit is vett bármikor, amikor csak kértem, még télen is, és kivétel nélkül két adagot. Erre azért emlékszem ennyire, mert a csokit és az epret már akkor is egyformán szerettem.

– Edd csak mindkettőt, ráérsz majd később nehéz döntéseket meghozni, amikor felnőtt leszel, és úgyis elkerülhetetlen lesz, hogy időnként választanod kelljen két, számodra fontos dolog között! – Azt hiszem, anyu nagyon bölcs lehetett, hogy ilyeneket mondott.

Arra emlékszem még, hogy anyunak isteni finom tearózsaillata volt, ami még most is itt fickándozik az orromban, ha behunyom a szemem és erősen koncentrálok. Nagymamának van néhány tearózsabokra a kertben, a járda melletti ágyásban, és amikor ezeket ellepik a rózsaszínbe hajló halványsárga virágok, csak úgy árasztják maguk körül anyu csodás illatát. Oda szoktam ülni melléjük a járdára, és közben mindig anyura gondolok. Ez egy hatalmas nagy titok, rajtad kívül senkinek se mondtam még el, csak Nikinek, aki a legjobb barátnőm.

Aztán egy napon, nagycsoportos koromban, apu jött értem az óvodába. Első alkalommal történt ez meg, mert ő ilyenkor még mindig dolgozni szokott. Nagyon meglepődtem, de hiába kérdeztem, hogy anyu hol van, azt mondta, hogy majd otthon mindent megbeszélünk. Persze semmit sem beszéltünk meg otthon, csak az ölébe ültetett, és kurtán közölte, hogy anyu meghalt egy balesetben, és soha többé nem fog hazajönni. Akkor én elsírtam magam, és megkérdeztem, hogy milyen balesetben, mert anyu nem járt autóval, de apu azt mondta, hogy ne kérdezzek erről többet, csak egy balesetben, és kész. Sokáig sírtam akkor apu ölében, ő meg simogatta közben a fejemet, de egyetlen szót sem szólt. Mikor már kicsit apadni kezdtek a könnyeim és csak ücsörögtem apu vállához bújva, egyszeriben észrevettem, hogy egy csomó kép eltűnt a szekrénysorról keretestül, mintha a föld nyelte volna őket el. Jobban megvizsgálva a maradékot, rájöttem, hogy éppen azok a fotók tűntek el, amiken anyu is rajta volt, köztük az a meseszép kép is, amin engem tartott a karjában, amikor egyéves voltam, és együtt fújtuk el éppen a tortámba szúrt karcsú gyertya lángját. Nem volt sehol anyu többi fényképe sem, és lábuk kelt a fotóalbumoknak is, csak néhány leheletnyi porcsík jelezte a polcon, hogy nemrég még itt sorakoztak. Mint akibe villám csapott, ugrottam le apu öléből, és eszeveszett tempóban rohantam a hálószobájukba, ahol döbbenten láttam, hogy az ágyuk fölött sem lóg már az a gyönyörű fekete-fehér tablókép anyuról, amit apu kinagyíttatott és bekereteztetett. Egy világosabb, szögletes folt mutatta csupán az elkoszolódott tapétán a helyét. Újabb zokogásban törtem ki kétségbeesésemben, mert legalább a falon látni szerettem volna anyut azután is. Akkor mindössze egy rémült öt és fél éves voltam, nem csoda, ha nem értettem, hogy anyuval együtt miért kellett az összes képnek és emléknek is eltűnnie ebből a házból. Bár néha most sem értem, de azért többnyire azt gondolom, hogy apunak annyira fájt, hogy anyu meghalt, hogy nem akarta magát állandóan erre emlékeztetni a képekkel vagy azzal, hogy beszélünk róla. Jóval később aztán találtam a nappaliban, a szekrénysor egyik fiókjának a mélyén egy faládikónyi családi fotót, amit bevittem a szobába, ahol nagymamával aludtunk, és időnként nézegettem. Egyszer is éppen ezeket pakolgattam az ágyamon ülve, amikor apu benyitott, és látva, hogy mit csinálok, rettenetesen dühös lett. Némán és lángvörös fejjel odarohant, felkapta az ágyról a ládikát, kapkodva belehajigálta a szanaszét heverő képeket, és kiviharzott vele. Azt a fotókkal teli, faragott faládikót azóta sem láttam. Lehet, hogy apu kidobta vagy megsemmisítette. Ott ültem dermedten, folytak az arcomon a könnyek, és nagyon fájt az újabb, pótolhatatlannak tűnő veszteség. De szerencsém volt! Három fénykép leesett az ágyam mögé, amiket csak néhány nappal később találtam meg. Ezeket a fellelt és számomra a legértékesebb kincseket úgy rejtettem el a már korábban is említett smaragdzöld bádog kekszesdobozba mindenféle papírfecni, rajzocska és kacat közé, hogy többé baj ne érhesse őket. Ez már a második titok, amit senki más nem tud rajtad kívül, csak Niki!

Ja, és elfelejtettem leírni, hogy anyut Balogh Krisztinának hívták, és huszonnégy éves volt, amikor meghalt abban a bizonyos balesetben.

Most már abbahagyom az írást, és inkább lemegyek enni, nehogy még kivételesen éppen ma jusson eszébe nagymamának felmászni ide, hogy vacsorázni hívjon, és észrevegye a naplómat.

Odarejtelek a pulóverek mögé téged is! Szép álmokat holnapig!

Szia.

Emma

2004. január 3. szombat

Kedves Naplóm!

Remélem, jó helyed volt a pulóverek mögött, a zöld doboz mellett!

Délelőtt majdnem megölt az unalom, de képzeld, a többiek (Zolika, Niki, Zsigi, Dóri és Pici) eljöttek délután, és kihívtak csavarogni! Pontosabban Niki csöngetett be és ő hívott ki. Apu nem volt itthon, mert ügyel, nagymamának meg azt mondtam, hogy csak sétálok kicsit Nikivel az utcában. Jobb, ha nem tud semmit a fiúkról, nincsen szükségem a hegyi beszédekre. A többiek a sarkon vártak. Zolika nagyon aranyos és eszméletlenül jól néz ki, már szeptember óta szerelmes vagyok belé! Együtt is jártunk még szeptemberben négy hétig, illetve csak én hittem azt akkor, hogy négy hétig. Mert huszonhatodikán, pénteken volt egy Munkácsy-bál, ahová engem természetesen nem engedett el apu, hiába könyörögtem neki, Zolika meg ott volt, és naná, hogy az a ribanc Vanessza is, aki persze azonnal rámászott Zolikára, és smároltak. Én egészen hétfőig semmit sem tudtam erről az egészről, de akkor már fél nyolckor azzal fogadott az a repedtsarkú, hogy most már ővele jár Zolika, úgyhogy szálljak le róla. Így aztán le kellett vonnom a négy hétből azt a két és fél napot, és ezért egészen pontosan három hétig meg négy és fél napig jártunk. Mondanom sem kell, nem voltak együtt még egy hétig sem, ki bírná elviselni azt a buta, nyomulós lotyót! Nem vesztünk össze Zolikával, de nekem nagyon rosszulesett, hogy ezt tette velem. Viszont azóta is barátok vagyunk, és én állandóan abban reménykedem, hogy egyszer még összejövünk újra. Ma is csak pislogtam, amikor megláttam, olyan szép volt. Majdnem egy egész fejjel magasabb, mint én, amitől mindig teljesen lehidalok. Rajta volt az a menő fekete, sportos dzsekije, aminek egy ezüstszínű, szögletes fémlapocska van a bal vállán, a fekete magas szárú sportcipője, amit sohasem köt be, meg az az édes fekete kötött sapkája a feje búbján, ami alól kilógott a sűrű, fényes, sötétbarna haja, amit mindig ferdén előre, a homlokába fésülve hord. A szeme is eszméletlenül szép sötétkék, alélok tőle, ahányszor csak rám néz. És úgy tud mosolyogni az emberre, hogy attól még a jéghegyek is olvadásnak indulnának, nem csoda, hogy ilyenkor azonnal le akarom kapni, de persze visszafogom magam, és csak sóvárgok utána.

Ma egyébként vittem Zolikának egy tábla csokit a szülinapjára, mivel nem lehettem ott a buliban szilveszterkor, hogy a többiekkel együtt én is megköszönthessem. Adott érte cserébe extra mosolyt meg puszit, amivel még szebbé tette a délutánomat.

Zsigi is jó arc egyébként, állandóan, még ha komoly is, egy sejtelmes mosoly bujkál az arcán. Ő csak kicsivel magasabb nálam, de nagyon izmos, mert dzsúdózik. Barnásszőke haja tüsire van nyírva a feje tetején, oldalt meg szinte kopaszra. A szeme világoskék, és egyfolytában huncutul csillog.

Pici mintha Zsigi totális ellentettje lenne, eszméletlenül nagydarab. Még Zolikánál is magasabb valamivel, és olyan széles a háta, hogy Zolika meg Zsigi simán el tudna bújni mögötte. Némiképp túlsúlyos is, és nem valami gyorsan mozog. Pici amúgy már tizedikes, úgy került közénk, hogy Zolikával egy csapatban kosarazik. És nem tudom, hogy a mérete vagy a kora miatt, de mindig nagyon kedves és gondoskodó velünk, lányokkal. Nikit, Dórit és engem a csibéjének hív, és azt hiszem, meg is védene bennünket bármitől, mint valami óriásira nőtt, mackónak látszó tyúkanyó. Egy jelenség ez a hatalmas ember! A haját, ami olyan fakószőke, seszínű, kis kontyban hordja a feje búbján, alul meg fel van nyírva, és karika fülbevalója van mindkét fülében. A szeme halványszürke. Aztán ott van az az iszonyatos, szegecses rockerdzsekije, amiről itt is, ott is láncok csüngenek, a hosszú szárú bakancsa, amit még a legmelegebb nyáron sem hajlandó letenni, és a terepmintás, feneke alján lógó nadrágja, ami csaknem a teljes alsójára szabad rálátást hagy.

Niki a legjobb barátnőm, de azt hiszem, ezt már mondtam. Ő egy igazi, nőcis szépség. Hátközépig érő, selymes szőke haja van, ami olyan könnyű, hogy még akkor is lebeg körülötte, ha nem is fúj a szél, meg nagy, kerek, csodálkozó, világoskék szeme. Utálja a fenekét meg a cicijét, mert azt mondja, hogy mindegyik túl nagy és túl puha, de szerintem mindene éppen megfelelő. És valószínűleg nem vagyok egyedül ezzel a véleményemmel, mert az utcán is állandóan utánafüttyög minden hapsi, amit ő persze baromira utál. Bárcsak nekem is ilyen jó alakom meg szép, szőke hajam lenne, mint Nikinek! Akkor tutira velem akarna járni Zolika. Bár nem biztos, mert Nikire még sohasem nyomult. Niki meg egyébként azt mondja, hogy bárcsak olyan sportos lenne, mint én. Persze lehet, hogy ezt csak úgy mondja, de nem is gondolja komolyan.

Dóri is a barátnőm, a második legjobb. Alacsonyabb nálam jóval, és eszméletlenül néz ki! Olyan modern és vagány. A haja sötétbarna, épphogy a nyaka tetejéig ér csak, tök jól van levágva, és mindig a füle mögé kanyarítja, a szeme zöld, és mindkét fülében egész sor fülbevaló van a cimpájától egészen a fülkagylója tetejéig.

Egy darabig lófráltunk összevissza, végül a parkban kötöttünk ki és dumáltunk. Mivel a lányoknak nem szabad hidegre ülniük, meg amúgy sem elég hosszú egy pad hat ember számára, a fiúk nagyon rendesek voltak, és felajánlották, hogy üljünk az ölükbe. Én Zolikáéba ültem, Niki Piciébe, Dóri meg Zsigiébe. Olyan jó volt, annyira szerettem volna, ha megcsókol Zolika, de nem tette. De legalább átkarolhattam a vállát! Este hatig ücsörögtünk a parkban, már majdnem megfagytam, de kit érdekel, ha ilyen közel lehettem Zolikához!

Holnapután végre iskola! Ez a végre elég hülyén hangzott, mert amúgy nem szeretek iskolába se menni, de ennél a nihilnél, ami itthon van, még az is százszor jobb! Meg ott legalább láthatom Zolikát és a többieket!

Mára búcsúzom.

Szia.

Emma

2004. január 5. hétfő

Kedves Naplóm!

Képzeld, ma feleltem töriből, és ötöst kaptam! Már rájöttem, hogy akkor járok a legjobban, ha mindenből kizárólag ötösöket szerzek, mert akkor apuék békén hagynak. Egyébként meg akár egyetlen négyes miatt is napokon keresztül, folyamatosan csak azt szajkózzák, hogy ezt nem engedhetem meg magamnak, mert így nem fognak felvenni az orvosira, és semmi sem lesz belőlem. Hogy ezt elkerüljem, rettenetesen ügyelek, hogy csakis ötösöket hozzak haza. Amúgy tiszta köcsög ez a Kovács, hogy a szünet utáni első napon mindjárt feleltet! Még jó, hogy tegnap egy csomót tanultam, így akármibe is kérdezett bele, nem tudott megfogni. Pedig nagyon törte magát, hogy dögölne meg! Igazából én jelentkeztem a felelésre, mert óra elején megkérdezte, hogy van-e önként jelentkező. Körbenéztem, és láttam, hogy mindenki legszívesebben belesüllyedt volna abba a gusztustalan, szürkés padlóba, csak most az egyszer megússza. Zolika gyönyörű, sötétkék szemében is ott bujkált a rémület, hiába próbált vagány arcot vágni. Zsigi annyira igyekezett az előtte ülő Tibike mögött elbújni, hogy olyan görbén ült, azt hittem, mindjárt kettéroppan középen a gerince. Dóri csak egyszerűen meredt maga elé és nagyokat sóhajtozott, valószínűleg valamiféle csodáért fohászkodott éppen. Niki meg, aki a társam az utolsó padban, esdeklőn nézett rám az ártatlan, kerek szemeivel, közben finoman, ámde sürgetőn böködte a jobb combomat, ösztönözve, hogy vegyem már magamra végre-valahára a felelés nehéz terhét. Hát, gondoltam, megmentem őket. Nekem úgyis mindegy, hiszen tegnap reggeltől estig csak tanultam. Közben legalább szétszívathatom a Kovácsot is, mert mindig rettentően dühíti, ha valakinél semmibe sem köthet bele. Hát most is megizzasztottuk egymást rendesen, de amikor már vagy húsz perce nyüstölt, muszáj volt végre beírnia azt a nyamvadt ötöst, hiába esett olyan nehezére! Nikiék (de különben az egész osztály is) annyira hálásak voltak, hogy a szünetben először is mind a négyen adtak egy nagy puszit, Zolika is (!), aztán összedobtak egy kis zsét, és vettek nekem a büfében egy meglepi csokis mignont, abból a jó tömör fajtából, meg egy rostos narancslevet. Úgyhogy triplán húztam hasznot a tegnapi, amúgy rémesen unalmas, tanulós vasárnapból, pedig már önmagában amiatt az egy darab puszi miatt is megérte volna! Ahogy Zolika lehajolt az arcomhoz és hozzám ért a szája, azt hittem, menten elájulok, olyan jó volt!

Hű, Kedves Naplóm, most látom, hogy már este tizenegy óra is elmúlt, úgyhogy megyek aludni, mert holnap nulladik órám is lesz, és sajnos veszettül korán kell kelnem.

Jó éjszakát!

Szia.

Emma

2004. január 6. kedd

Kedves Naplóm!

Hulla vagyok! Nem elég, hogy iszonyat hajnalban kellett felkelnem a nulladik óra miatt, de ráadásul az az átok Jutka kikergetett minket pirkadatkor két parkkört futni! A szadista boszorkány! Hogy csúszna le a sípja a torkán! Még alig pitymallott, és rohadt zima is volt. Azt hittem, szétrobban a torkom, ahogy ziháltam befelé a jeges levegőt. De legalább annyit kedvezett nekünk az időjárás, hogyha már egyszer hideget küldött, sűrű ködöt is csomagolt mellé, így nem kellett attól félnünk, hogy Jutka messziről megláthatja, ha futás helyett lógunk. Az már más kérdés, hogy kinek lett volna kedve ilyen hidegben, megizzadva hosszasan sétafikálni. Mire végül visszaszenvedtük magunkat Nikivel meg Dórival, komolyan mondom, már-már a halálunkon voltunk. Erre Jutka először is a hülye stopperórájával várt a bejáratnál, amit egyfolytában vizslatott meg nyomkodott, és közben rosszallóan csóválta azt az aszott fejét, aztán meg, már bent a tornateremben azzal fejelte meg az egészet, hogy kiselőadást tartott arról, hogy a reggeli futás milyen egészséges, majd gúnyosan hozzátette, ha így folytatjuk, pár év múlva akkora tepsire nő a seggünk, hogy nem férünk be vele a padba. Mindezt persze a fiúk füle hallatára, akik erre csoportos röhögésben törtek ki. A piszok mázlisták! Őket bezzeg nem zavarta ki Tibi bá a kopogós zimankóba. Abban a pillanatban nehéz lett volna meghoznom azt az igen súlyos és egyszersmind roppantul felelősségteljes döntést, hogy Jutkának kérnék-e egy halálos fejlövést, vagy inkább a fiúkra rogyasztanám-e rá a rohadt hideg januári eget odakint. Persze Zolikát meg Zsigit kivéve! Legalább Tibi bára számíthattunk ezután egy kicsit, aki a nagy vidulás jutalmaként azonnal ötven fekvőt meg kétszáz felülést rótt ki a szerinte túlságosan is jókedvű, és ebből következően bizonyára nem eléggé kifáradt ifjakra. Na, ekkor mi kacagtunk volna tutira egy jólesőt, ha Jutka nem vezényelt volna minket azonnal a kötelek és rudak alá, hogy ott sorakozzunk fel az elkövetkezendő mászáshoz, amit a félévi szintfelmérő részeként sebtében le is fog osztályozni. Szerencsére nekem jól megy a kötélmászás, és bár a rúdon egy kicsit nehezebb feljutni, azzal is gond nélkül megbirkózom. Gyakorlatilag, mintha gyalogolnék, annyi erőfeszítést kell tennem, csak felfelé. Még tavaly rájöttem a trükkjére, azóta úgy kúszom fel a plafonig, mint Pókember a házfalon. Pár pillanat, és már fenn is vagyok. Hát jóval könnyebb, mint az a rohadmányos futás! Szegény Niki viszont szenved. Hiába magyaráztam neki, még nem sikerült elkapnia a lényeget. Csak felugrott ma is a kötélre, kézzel felcsimpaszkodott, és ennyi. A lábával egyszerűen nem tudta még csak megtartani sem, nemhogy feljebb tolni magát, hogy akár egyetlen araszt is haladhasson. Csüngött ott egy kicsit a kötél alján a gömbölyű idomaival, pironkodva, sóváran felfelé pillogva, és remélve, hogy hamar szabadul. De Jutka ma nem kegyelmezett olyan könnyen. Nem tudom, mi üthetett belé, de megint előhozta a tepsik, seggek és padok általa kreált agyrémét, míg végleg porig nem alázta szegény közszemlére kirakott Nikit. Azt a szadista ribancot úgy rúgtam volna fel, de akkor sajnos nem tehettem semmit. Rá fogom beszélni Nikit, hogy gyakoroljunk együtt, ne szívhassa már a vérét állandóan az a csoffadt némber.

Most megyek aludni.

Szia.

Emma

2004. január 9. péntek

Kedves Naplóm!

Képzeld, ma kosármeccsük volt Zolikáéknak a Munkácsy tornacsarnokában, úgyhogy mentünk szurkolni Nikivel meg Dórival. Igazából egész délután tartott a kosárkupa, de mi csak az esti meccsre mentünk, mert nekem ott kellett csöveznem a biológia-szakkörön, Niki meg a zeneiskolában klimpírozott. Zsigi egyáltalán nem tudott velünk jönni a dzsúdója miatt. Amúgy mindennap edzése van, és egyetlenegyszer sem hiányozhat róla nyomós indok nélkül, és azt mondja, hogy a kosármeccs nem számít nyomós indoknak. Ugyan a kosaras szabályokhoz nem sokat konyítok, de ez mit sem vont le a meccsnézés élvezetéből! Majdnem két órán keresztül mereszthettem a szemem, és ráadásul nyíltan Zolikára! Annyira jól nézett ki a nyurga testén lazán lifegő, kék-fehér kosarasmezében, a kék homlokpántjában, amitől csak még kékebben szikrázott a gyönyörű szeme, és a szintén kék-fehér csuklószorítóiban! Olyan szép volt! És rengeteg kosarat dobott! Zolika valójában még fiatalabb, mint a többiek a csapatában, de annyira jól megy neki, hogy feljátszik az U18-as juniorba. Vagy valami ilyesmi.

Az egyetlen ember, akinek a kedvéért hajlandó voltam időnként levenni a szemem Zolikáról, az Pici volt. Neki aztán igazán egyedi a kinézete a pályán, és fergeteges a játékstílusa! A mez úgy feszült böhöm testén, hogy szinte szétrepedt rajta, pedig biztosan a létező legnagyobbat szerezték meg a számára. De ez még semmi! A kimért mozgástempója miatt gyakorlatilag nem futott egyetlen métert sem, csak nagyon muszájból időnként némileg arrébb döcögött. Voltak is problémák minden egyes időkéréskor, mert mire Pici is odacammogott a csapathoz, fele idő már el is telt általában. Amúgy a negyedek elején odacövekelte magát az ellenfél palánkja alá, és onnan aztán nem lehetett kirobbantani. Amikor megkapta a labdát, a saját tengelye körül térült-fordult párat, de csak az éppen szükséges legkevesebbet, majd felnyújtotta orbitális felsőtestét a gyűrűhöz, és már meg is volt az újabb kosár. A meccs elején a vendégek naiv játékosai még megpróbálták leszerelni csapatunk gigászi büszkeségét, innen is, onnan is támadták (volna) ezt a hegyomlást. De mivel Pici deréktól felfelé erőteljesen előredőlve, jókora tomporát pedig hátratolva és mindig az izgágán igyekvő ellenfél felé fordítva védte a labdát, gyakorlatilag még csak a közelébe se tudtak férkőzni, nemhogy szerelhették volna. Aztán amikor meg fel akart törni a palánk irányába a mi giganagy Picink, hogy kosarat szerezzen, függőlegesbe állította és levegővel jól teleszívta monumentális mellkasát, és csak úgy pattogtak le róla a hiába buzgólkodó, cingár vendégkosarasok.

Hatalmas hangulat kerekedett a csarnokban! Mi is végigüvöltöztük az egész meccset, úgyhogy most fáj is kicsit a torkom. Az a bárcás ribi Vanessza is ott volt, sajnos. Úgy néz ki, még mindig Zolikára hajt. Közvetlenül a pálya mellett dekkolt, szokásához híven mindenét kipakolva, és onnan üvöltözte a hajrá Zolikát. Ennek nem mondták még, hogy sporteseményre nem feltétlenül seggvillantó miniben, combcsizmában és anyaghiányos felsőben illik menni? Hogy kapna tüdőgyulladást az ilyen prosti! Megalázó fölénnyel nyertek Zolikáék, valami százharminc–hatvan lett a végeredmény. És mivel ez egy fontos meccs volt, az edzőjük meghívta őket jutalmul pizzázni, úgyhogy később már csak emiatt sem találkozhattunk volna. Nekem amúgy is rögtön haza kellett rohannom, mert nyolc órára legkésőbb mindig itthon kell(ene) lennem, és már így is tizenöt percet késtem. Apu nem ügyelt ma, úgyhogy sajnos itthon volt, így valószínűleg hallotta a kertkapu nyikorgását, és mire beértem, már a verandán várt.

– Mégis, hol a csodában kujtorogtál ilyen sokáig a sötét estében? – förmedt rám vérben forgó szemekkel. Látszott rajta, hogy túl volt már jó néhány sörön, amitől eléggé elveszítette a józan ítélőképességét, így hiába is próbáltam megértetni vele a szitut.

– Egyrészt nem sötétben kujtorogtam, hanem a kivilágított csarnokban szurkoltam sokadmagammal, így semmiféle veszélynek nem voltam egy percig sem kitéve, másrészt a kosármeccs éppen nyolc órakor ért véget, tehát hacsak teleportálással nem, másképpen bizonyosan lehetetlen lett volna negyed kilenc előtt hazaérnem! – vezettem elő flegmán, igazam teljes tudatában a tényeket. De mondhattam bármit is, apu csak fújta a magáét gyakori trágárságok közepette.

– Vegyél vissza magadból, Emma, a kurva életbe! Rendes lány nem tekereg ilyen sötétben!

Nagymama meg ott toporgott mögötte a kezeit tördelve, és ő is a sötétséget mantrázta egyfolytában. Valamiért erre a sötétre annyira rá vannak kattanva, mintha rossz dolgok világosban nem is történhetnének, meg a fény hiányát csakis mindenféle erkölcstelenségekre használnák ki a megátalkodottan romlott fiatalok. Miközben levettem a kabátomat és a bakancsomat, apuék visszaszivárogtak a konyhába, és mire én is odaértem, már újból azon fáradoztak, nehogy véletlenül még szomjan maradjanak. Én balga, kinyitottam a hűtőt, abban a reményben, hogy esetleg magamhoz veszek egy kis táplálékot.

– A vacsoraidő már réges-rég elmúlt, baszd meg, úgyhogy legjobb, ha el is felejted a vacsorát! – förmedt rám ordenáré részeg hangon apu. – Vonulj csak szépen föl a szobádba büntetésből, és gondolkozzál el rajta, hogy mikor kell hazajönni, meg hogyan kell apáddal beszélni!

Így most korgó gyomorral írok neked. De nem baj, kicsit később, amikorra apuék kidőlnek már, majd lelopódzom, és szerzek magamnak valami eleséget. Amennyi üres sörös- és töményes üveget láttam nem kicsit ittas felmenőim előtt a konyhaasztalon, abból arra következtetek, hogy már nem kell sokáig várnom, amíg mindketten mély álomba zuhannak. Sőt, ha belegondolok, valószínűleg már most is alszanak, úgyhogy elbúcsúzom, és leosonok a konyhába némi tápért.

Szia.

Emma

2004. január 10. szombat

Kedves Naplóm!

Úgy volt, ahogy gondoltam tegnap este: mire leóvakodtam a konyhába, apu és nagymama is elment már aludni. Úgyhogy bőségesen pakoltam kaját egy tányérra, majd a zsákmánnyal együtt villámgyorsan visszasurrantam a szobámba. Kiadósan megtömtem magam, közben hallgattam még V-Techet, persze fülhallgatóval, hogy ne csapjak semmi felesleges zajt. Ez az óvatoskodás a zajkeltés tekintetében teljességgel indokolatlan volt, mert egyrészt igencsak el van szeparálva a szobám a ház többi részétől, másrészt, amikor apuék ilyen mennyiségű piát felszipókáznak, olyan eszméletlen állapotba zuhannak, hogy másnap reggelig egészen biztosan húzzák a lóbőrt, bármiféle lármázás ellenére is. De már úgy megszoktam, hogy jobban járok, ha egyáltalán nem neszezek, és így észrevehetetlen maradok, hogy amikor totálisan betintáznak, akkor is zsigerből csöndben élem az életem.

Délelőtt tízkor egyébként, amikor lementem, nagymama már úgy tüsténkedett a konyhában, mintha mi sem történt volna tegnap este. Semmi jele nem látszott rajta az éjszakai alkoholmámornak. A tűzhelyen ott rotyogott a babgulyás, ő meg éppen a rétestészta kinyújtásával szorgoskodott.

– Egyél csak gyorsan reggelit, lányom, mert a fejlődő szervezetnek sok tápanyagra van szüksége! – utasított már-már kedvesen. Nem tudtam eldönteni, hogy vajon lelkiismeret-furdalása lehet-e apu esti, nem kicsit eltúlzott szigora miatt, vagy esetleg egyáltalán nem is emlékszik a vacsoramegvonós büntetésemre. Mindenesetre rendesen megreggeliztem a konyhaszekrény mellé száműzött két szék egyikére lehuppanva (útban lennének nagymamának, és a magas támlájuk miatt ezeket nem lehet egyszerűen csak beküldeni az asztal alá, mint a most is ott gubbasztó két hokedlit), az ölembe fektetve a tányéromat, mert az egész asztalt elfoglalta a készülő finomság. Figyeltem, ahogy nagymama fürgén és boldogan suhan a szögletes asztal körül, és hogy szögletes, az fontos, mert a sarkai tartják majd meg a ráfeszített réteslapot, miközben minden egyes kör nyújtás után egyre terebélyesebb, ámde egyre vékonyabb lett a tészta, míg végül az asztal mind a négy oldalán lelógott egy arasznyit a hártyaszerű lap. Ekkor olyan hihetetlenül vékony volt már, hogy átlátszott rajta a terítő szövésmintája. Még egyszer körbeloholt nagymama, miközben villámgyorsan leszedte a lapszéli vastag részeket, és ezzel a rétestészta immár készen várta az ínycsiklandó tölteléket. Számtalanszor láttam már ezt az egész procedúrát, mégis jó végignézni újra meg újra. Ilyenkor nagymama is egészen szerethetővé változik. Ahogy rohangál körbe-körbe mosolyogva, időnként megosztva velem egyet a réteskészítés nélkülözhetetlen és szájhagyomány útján öröklődő fortélyaiból, valahogy sugárzik körülötte a szeretet. Bárcsak mindig ilyen lenne! Tudtam kívülről ma is, hogy következő lépésként fog egy kenőtollat, belemártja olajba, és alaposan, de nem túl vastagon bekeni vele az egész lapot. Ezután végre jöhet a lényeg, a cukorral, vaníliával, citromhéjjal, tojással és kevés tejföllel elkevert mennyei mazsolás túró, amit csak egyenletesen szétpöttyöz mindenütt a lapon, és véletlenül se halmozza egyetlen tömör csíkká. Mert az igazi rétes ilyen! Hogy jó tocsogós legyen a végeredmény, még jócskán meglocsolja olajjal meg tojássárgájával elkevert tejföllel, majd a tésztát nem is érintve, csak a szőttest fogva, gyakorlott kézzel tekeri rétessé a telepakolt hártyát. A nehézre töltött és itt-ott mazsolától meg túródaraboktól dudorodó réteskígyót óvatosan, de szemvillanás alatt emeli át a tepsibe, nehogy közben szétrepedjen a degesz tekercsen a leheletfinom tésztaburkolat. Ezután fog egy újabb ducin kerekedő tésztacipót, és percek alatt azt is rétessé varázsolja. Végül még megkeni a tejfölös keverékkel a tepsiben szorosan összebújó kígyók hátát, és már tolja is be a forró sütőbe a meglehetősen nehézre pakolt sütőedényt. És igazából mindig itt következik a lényeg! Ezen a ponton megkapom az isteni finom maradék túrós keveréket a na, ízlik, lányom? kérdés kíséretében. Hát persze hogy ízlik! Már így nyersen is, de a kész rétes meg aztán mindig maga a csoda! Érződik rajta, hogy nagymama belesüti minden szeretetét. Most is, miközben írok, éppen rétest majszolok.

Apu ma is dolgozott egyébként, mert munkanap volt valami miatt (de nekünk szerencsére nem kellett iskolába mennünk), és estétől meg ügyel holnap délutánig, így csak ketten vagyunk itthon nagymamával, de mivel ő lent nézi a tévét, én meg itt fönt vagyok a szobámban, olyan, mintha egyedül lennék. V-Techet hallgatok, és időnként sírok, mert annyira szeretem Zolikát.

Most búcsúzom.

Szia.

Emma