Copyright © P. C. Harris, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó 2017

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Bardi Erzsébet

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5763-00-7

A könyvet az öcsémnek ajánlom.
Kívánom, hogy minden álmod váljon valóra!

„Veled különleges volt minden egyes pillanat,
Tévedtem, mert azt hittem, hogy ez örökre így marad,
Veled most lezártuk, de a szerelmünk el nem múlt,
Nélküled nem megy, mert Veled még lesz egy út.”

Children of Distance

Köszönetnyilvánítás

Az írás számomra nemcsak betűkből és mondatokból áll, hanem egy másik világból. Rengeteg élménnyel gazdagodhatunk a könyvek által mind írás, mind olvasás közben. Azt, hogy ez a kis világ megteremhetett bennem, legfőképp az öcsémnek, Tominak köszönhetem. Ha ő nem szeret bele gyermekfejjel a jégkorong csodás játékába, talán ez a könyv sem születik meg. Hatalmas köszönet jár a családom többi tagjának is, akik mindig elnézik nekem, amikor egy papírfecnivel rohangálok a lakásban, vagy amikor magamra zárom az ajtót, és napokig nem lehet velem kommunikálni.

Köszönöm a csajoknak a facebookos csoportokban: Cristine A. L.-nek, hogy az előelőolvasóm volt, és a szerzőtársaimnak, Vikinek és Siennának, hogy végig mellettem voltak és bátorítottak.

Köszönöm a fantasztikus szerkesztőmnek, Katának a munkáját, aki keményen megdolgozott abban, hogy közösen csillogó gyémánttá varázsoljuk Zack és Mel történetét. Köszönöm Ádámnak a csodaszép borítót, valamint köszönöm a Kiadó minden tagjának, aki részt vett a legújabb álmom megvalósításában.

Köszönöm a bloggereknek, az olvasóimnak és a véleményt posztolóknak. Hihetetlenül feldob a lelkesedésetek, és nagyon jólesik látni, hogy mennyien vártátok ezt a könyvemet. Csak remélni tudom, hogy a következőket is hasonló örömmel fogadjátok majd.

1. fejezet

Zack

Sebesen száguldok a kapu felé, közben a légzésemre figyelek. A vér fémes ízét érzem a számban, de nem érdekel, csak az ütésre összpontosítok. Nincs időm azon gondolkodni, hova lőjem a korongot, a hátvédek pillanatokon belül utolérnek, így egy mozdulattal beküldöm a kapu bal felső sarkába.

A jégkorong alapvetően gyors játék, ahol századmásodperceken múlik a siker. Most sincs ez másképp. Az előbb még kiabálásoktól zengett a jégcsarnok, most pedig csönd telepszik a lelátóra; hallani vélem a korcsolyák sercegését a jégen, még a szurkolók is bent tartják a levegőt, csendben figyelve reménykednek. Aztán a háló megremeg, a góljelző lámpa felvillan, és a tömeg egyszerre ugrik fel éljenezve. A kijelzőre pillantok, és mosolyra húzom a számat: már csak két másodperc van hátra a játékból, és mi állunk nyerésre. Még nincsen vége, de innen már egyenes út vezet a győzelemig. Míg bambulom a kijelzőt, a csapattársaim örömükben megrohamoznak, és a nyakamba ugorva ünnepelnek.

Egészen kicsi voltam még, amikor apám a lábamra húzta az első korcsolyámat. Kivitt a jégpályára, hogy megtanítsa a siklás technikáját, de arra nem számított, hogy én ezt már a génjeimmel hoztam magammal. Nemsokára megkaptam életem első hokiütőjét, amivel egy edzésen egyből kiütöttem az első tejfogamat. Anyám azóta is csóválja a fejét, mikor a fogatlan mosolyomra pillant a hűtőre rögzített fényképen. Emlékszem, nagyon büszke voltam erre a hokis sérülésemre úgy fél évig, míg ki nem nőtt a rendes fogam. Azt játszottam, hogy igazi NHL-játékos vagyok, és engem ünnepel a világ – merthogy a foghíj az menő, akár egy háborúból hazatérő hősnek. Akkor még nem is gondoltam, hogy hosszú út áll előttem, ami majd egészen a profi ligáig vezet.

Végignézek a társaim boldogságtól ragyogó arcán, és velük együtt nevetek én is. A nagy összeborulásunkat a bíró sípja szakítja félbe, mire szétválunk, hogy középkezdéshez készülődjünk, de előtte a büntetőpad előtt elkorcsolyázva alaposan végignézek a lelátón. Ez a meccs volt a belépőm a profi ligába, a férfi, akit most épp nem látok, pedig a kulcsa mindennek.

Alig kezdjük el a játékot, a bíró hosszan fúj bele a sípjába, véget vetve a meccsnek.

– Szép volt! – kiáltja Mark vigyorogva.

Visszamosolygok és összeütjük a kesztyűs öklünket.

– Szép, bizony! Kösz a jó passzokat.

Lepacsizunk a többiekkel, majd az ellenféllel is kezet fogunk. Hálás vagyok Marknak, mert nemcsak ma, hanem az egész szezonban jó passzokkal segített hozzá a szenzációs formámhoz. Ő a legjobb védő a csapatban, aki a legjobb barátom is egyben. Már ötéves korunktól elválaszthatatlanok vagyunk, hokira is egyszerre kezdtünk el járni. Kibaszottul jók vagyunk mind a ketten, és ezt az edző is tudja. Ezért is szólt nekünk, hogy ma egy ügynök fogja figyelni a játékunkat. Szerencsére a szezon eleje óta kirobbanó formában van a csapat, és ezt más sem bizonyítja jobban, minthogy ez a tizennegyedik győzelmünk egyhuzamban. Ha a következő meccset is megnyerjük, akkor behozhatatlanra tornázzuk fel az előnyünket a többi csapattal szemben, ez pedig azt jelenti, hogy miénk a bajnoki cím.

Lesiklunk a pályáról, az edző int, ezért kilépek a sorból, és hagyom, hogy a többiek tovább haladjanak az öltöző felé.

– Ügyes voltál, fiam – csapkodja meg a sisakomat a férfi.

– Köszönöm, edző bá.

– Szólt a pasas, hogy veled akar beszélni, úgyhogy mozgasd a segged.

A hírre képtelen vagyok letörölni az idióta vigyort a képemről.

– Értettem, uram.

Az öltözőben sorra kapkodom le magamról az átizzadt cuccaimat, hogy minél hamarabb beállhassak a hideg víz alá. Rövid ideig élvezem a zuhanyt, nem akarom sokáig várakoztatni az ügynököt. Elzárom a csapot, kilépek a zuhany alól, majd a többieket kikerülve magamhoz veszem a törülközőt. Gyorsan belebújok a ruháimba, ami azonnal felissza a bőrömön maradt vízcseppeket. Elköszönök a srácoktól, majd kezemben a törülközővel kilépek az öltözőből. Utoljára még áttörlöm vele a vizes hajamat, majd rádobom az ajtó melletti székre. Bal vállamat a sporttáska szíja húzza, a jobb vállam pedig még mindig sajog egy rosszul sikerült ütközéstől. De amikor megpillantom az ügynököt, azonnal elfelejtek minden fájdalmat. Akaratlanul is végigsimítok jobb kezemmel a borostámon, ami eszembe juttatja, hogy ideje lenne megborotválkoznom.

– Jó estét! Ön, biztos Zack Morrison – nyújtja felém a kezét az öltönyös fickó, mikor megállok előtte.

Valamivel magasabbnak gondoltam messziről, most viszont, hogy közvetlenül szemben állok vele, látom, hogy alacsonyabb nálam. Eleganciája azonban olyan kisugárzást kölcsönöz a pasasnak, ami kompenzálja ezt a hátrányosságát.

– Üdv! Igen, én vagyok – rázok vele kezet.

– Nagyszerű. Én Rob Steel vagyok, a Vancouver Canucks csapatától jöttem. Remekül játszott ma.

Meglepődve húzom fel a szemöldökömet, mert ha a nyugati partról egészen idáig repült, akkor tényleg felkeltettem a figyelmüket.

– Örülök, hogy tetszett a játékom. Milyen ajánlata van számomra? – kérdem udvariasan.

Drága óráját megvillantva kihúz a zakója belső zsebéből egy névjegykártyát, majd felém nyújtja.

– Ha nem haragszik, ma még nem mondanék semmi komolyat a szerződés részleteiről, holnap azonban leülhetnénk megtárgyalni az ajánlatot. A kártyán ott van a számom, hívjon fel a holnapi nap folyamán és egyeztetünk.

– Úgy lesz! Köszönöm – felelem vigyorogva.

Megbízható embernek tűnik, de ki tudja, hogy megy ez a nagyok között. Sok rosszat hallottam az edzőtől a profi liga világáról. Például azt, hogyan próbálják átverni a kezdő játékosokat. Talán mégsem olyan hülyeség az edző tanácsa, hogy fogadjak fel egy menedzsert, aki a hivatalos dolgokkal foglalkozik. És akkor nekem csak az élvezet marad: játék, nők és persze a pénz.

Kezet rázunk a másnapi találkozóra, majd a férfi kisiet a jégcsarnokból.

– Szia, Zack! – szólal meg egy ismerős, bizonytalan női hang a hátam mögött.

Mint minden meccsen, Mel most is megvárt, hogy gratulálhasson, és részesülhessen a szexi mosolyomból. Ő a női hokicsapat kapitánya, szintén jó játékos, csak hát… nőből van. Nincsenek hímsoviniszta nézeteim, de a hoki kemény játék, amit kemény férfiak játszanak. Mondjuk ez a csaj pokoli jól játszik, de ahogy belepillantok a mézbarna szemeibe, mégis csak a nőt látom benne. Eddig nem volt rá alkalmam, hogy tüzetesebben is megvizsgálhassam, most azonban gyorsan végigmérem, és elismerően húzom el a számat. Ajkai enyhén szétnyílnak és remegve szívja be a résen a levegőt. Átfut az agyamon egy gondolat, hogy vajon milyen lehet vele smárolni, de mikor Chris, a kapusunk megveregeti a vállam, hirtelen észhez térek. Halkan elkáromkodom magam, amiért olyan csaj csókjára éhezem, aki nem is a barátnőm. Rávillantok egy olyan mosolyt, amivel leplezni próbálom a zavarom, mire ő elpirul.

– Láttad a meccset? – kérdem, de azonnal rájövök, hogy hülye kérdés volt.

– Ühüm. Jól játszottál. Gratulálok a mesterhármasodhoz – mondja a szavakkal küszködve.

– Kösz. Te is jól játszottál tegnap.

Válaszul a szeme azonnal felragyog, és ez az a pont, mikor feladom a küzdelmet önmagam ellen.

Mel a csapat melegítőnadrágját viseli, és egy fehér, testhez tapadó felsőt, ami izgatóan emeli ki formás melleit. Tényleg átkozom magam, amiért úgy bámulok rá, mintha életemben még soha nem láttam volna nőt. Akárhányszor találkozunk, vagy a bő iskolai egyenruhájában van, vagy hokicuccban. És valljuk be, egyik viseletet sem lehet szexinek nevezni. Az arca egyre vörösebb, ahogy találkozik a tekintetünk. Szeretem a reakcióját, annyira… őszinte. Jelenleg még a helyes kis szemüvege is tetszik, ami eddig sikeresen elvonta a figyelmem azokról az egzotikus vágású szemeiről. Mel arcának tanulmányozása miatt későn veszem észre, hogy a bejáratnál már vár egy másik nő. Az, aki a legprofibb módon el tudja feledtetni velem minden fájdalmamat. Vagy az is lehet, hogy átváltoztatja gyönyörré… a lényeg, hogy most rá van szükségem. Melt lerázom egy gyors köszönéssel, és a miniszoknyába bújtatott lábak felé veszem az irányt.

– Szervusz, édes! – csókolok bele Raisa nyakába.

– Szia! – öleli át a nyakamat. − Nyertetek?

A kérdéséből egyből levágom, hogy megint nem jött el a meccsre. Abban bíztam, hogy ma este valamiért kivételt tesz, hiszen a mai eddigi életem legfontosabb mérkőzése volt.

– Igen. Mesterhármast lőttem – felelem lehangoltan.

– Ügyes vagy! – simít végig ujjaival a hajamon. – Akkor elviszel abba a buliba, amit mondtam neked a múlt héten?

Uh… Buli? Most? Nem vagyok olyan formában, hogy kibírjak egy részegektől nyüzsgő bulit, ahol mindenki ismer engem, de én senkit. Titkos vágyaim között szerepelt, hogy innen egyenesen hazamegyünk, hogy végre megkapjam a csajom testét, és utána álomba zuhanjak. Na, ennek most annyi.

– Muszáj? – kérdezem, és belemarkolok a fenekébe, mintegy jelzésként, hogy mire vágyom.

– Utána… jó? – csiklandozza meg az ajkam a hosszú körmeivel.

Utána? Konkrétan már most összecsuklanak a lábaim, de ahogy rám emeli az igéző kék szemeit, képtelen vagyok ellentmondani neki. Csak legyünk már túl azon a bulin…

Határozottan magamhoz húzom, és sokat sejtetőn búgok a fülébe. Meggondolatlan mozdulat volt a részemről, mert a parfümje azonnal irritálni kezdi az orrom. Ellépek tőle, és magam se értem, miért, visszapillantok a pálya felé. Veszek egy mély lélegzetet, és csalódottan állapítom meg, hogy már nincs ott, akit keresek.

A csapattársaim boldog kurjantásaitól visszhangzik a sötét parkoló. A sietség ellenére is hallottam az öltözőben, hogy ők is buliba tartanak, talán ugyanabba, mint amibe mi. Ha tényleg így van, akkor meg van mentve az estém. Ahogy kilépünk a lámpafénybe, hangos kiabálásokkal köszöntenek. Úgy sejtem, ők már elkezdték az alapozást.

– Menj a kocsihoz, máris megyek én is – szólok oda Raisának.

Sóhajt, de szót fogad. Ledobom a sporttáskám az út szélére, és odasétálok a fiúkhoz.

– Zacky fiú! – üdvözölnek egyszerre.

– Mi a pálya?

– Ígérd meg, haver, ha egyszer az NHL-ben fogsz játszani, nem mész a Pittsburghbe – röhög Mark.

– Mit mondott a faszi? – kérdezi Jax.

– Még semmit, holnap már többet fogok tudni.

– Akkor gyere, erre innunk kell! – emeli fel Jax az egyliteres üveget.

Jax, a másik támadó abbahagyja a hokit a szezon után, mert a szülei nem támogatják tovább, ami rohadt egy helyzet. Ő is jó haverom, ezért sajnálom, hogy a szülei ráerőltetik a saját akaratukat, mert szerintük Jaxnek az apja nyomdokaiba kell lépnie. Ő pedig, egyetlen fiukként, kötelességének érzi, hogy a majdnem kilencszáz mérföldre lévő ottawai egyetemre menjen továbbtanulni, hogy jogot hallgathasson. De ki tudja, talán még szükségem lesz egy ügyvédre a későbbiekben, úgyhogy nem is baj, hogy a haveromból jogász lesz. Amióta megtudtuk, hogy felvették, azóta mindenki ezzel szekálja. Nem véletlenül, hiszen közülünk ő tudja meginni a legtöbb sört úgy, hogy másnap kutya baja sincs. Mark szerint Jax született alkoholista.

A fiúk egymásnak adogatják az üveget, és sorra meghúzzák, majd engem is megkínálnak.

– Te nem kérsz? – kérdi Chris.

– Nem vagyok oda a rye-ért. Meg Raisa se díjazná, ha részegen szállítanám a buliba.

– Puha pöcs! – közli a véleményét Mark.

Biztos vicces lehetek, mert a többiek hangos röhögésbe kezdenek, mire én elkérem tőlük az üveget, amit döbbent arckifejezés kíséretében ide is adnak. Nagy levegőt veszek, és a számhoz emelem. A levegőbe hasító dudaszóra hirtelen félrenyelek, köhögni kezdek, a srácok pedig újra kiröhögnek.

– Ez az asszony volt… − mondja Jax, párzó mozdulatot imitálva a csípőjével.

– Te hülye vagy, bazdmeg! – röhög Mark belebokszolva Jaxbe, mire az elém tartja a kezét, hogy lepacsizzak vele. Bírom ezeket a srácokat, annak ellenére, hogy ilyen retardáltak tudnak lenni. Amikor együtt megyünk piálni, csajok nélkül, én is valahogy így nézhetek ki, mint most ők. Viszont míg holnap reggel én egy formás női test mellett fogok ébredni, addig ők borzasztó másnaposan térnek majd magukhoz valamelyikük kanapéján, vagy a mellett.

– Jól van, menjetek előre, majd követlek titeket. Találkozunk a buliban – köszönök el, majd visszasétálok a táskámhoz.

Beteszem a csomagtartóba, és bevágódok a kormány mögé.

– Azt hittem, azokkal a barmokkal maradsz – förmed rám Raisa.

Nagy türelem kell hozzá, hogy ne reagáljak, mert ha én képes voltam elviselni a múltkori csacsogós, nyávogós barátnőit, akkor ő is elnézhetné, hogy szót váltok a haverjaimmal. Fáradt vagyok és nyűgös. Nem akarom a rosszkedvemet azzal tetőzni, hogy összeveszünk. Az út alatt nem is próbálunk meg beszélgetni; ő a telefonját nyomkodja, én pedig a vezetésre koncentrálok.

Hamar megérkezünk a címre, ahol a feldíszített ház és a csoportokba verődő bulizni vágyók árulkodnak arról, hogy jó helyre jöttünk. Nem ismerem fel a házigazdát, ami nem meglepő, mert az arcmemóriám olyan, akár egy búgócsigáé. Voltam már olyan buliban is, ahol háromszor mutatkoztam be valakinek, mire leesett, hogy előtte már együtt ittunk egy-két kört az illetővel.

A fogadtatás meglep, egy ideig a nappaliba se tudunk bejutni a sok gratuláló ember miatt. Moccanni se bírok. Valaki ekkor tűzijátékot lő ki a kertben, mire az emberek egymást taposva szaladnak ki a házból.

– Én megyek, megkeresem a csajokat – hajol közelebb Raisa, és egy gyors csók után felszalad a lépcsőn.

A fiúk is szétszóródnak a házban. Valamelyik csajt próbál szerezni, a többiek meg piát. Ami engem illet, én az utóbbiak csapatába tartozom. Mark, Jax és én egyszerre indulunk meg a konyha felé, ahol általában ilyenkor a söröshordók lenni szoktak.

– Hol vannak a poharak? – nézünk szét mind a hárman.

– Ki a fasz csinál bulit poharak nélkül? – háborog Jax.

– Nyugi van! Kitaláljuk, miből igyunk – nyugtatja le Mark.

Az emberek közben kezdenek visszaszivárogni a házba, amitől egyre nagyobb lesz a zsúfoltság.

– Beszarok! Nézzétek már! – mutat Jax a nappaliba. − Ez nem annak a bolond nőnek a lánya?

Mel?

Felkapom a fejem, már nem is izgat annyira a sör. Feltűnésmentesen keresni kezdem a táncoló emberek között, mikor megpillantom. Ugyanabban a cuccban van, amiben a pálya mellett is láttam, amit a legnagyobb jóindulattal sem lehet bulizós ruhának nevezni. De legalább a melegítőnadrág szépen kiemeli a feneke formáját. A szexi fehér felsőjét most egy cipzáros pulcsival takarja el, de én továbbra is kíváncsian méregetem. Mintha megérezné, hogy figyelem, felém kapja a fejét, rám mosolyog és zavartan megigazítja a szemüvegét.

– Hé, ember! Ez téged néz – bök oldalba Mark.

– Azért egyszer megdöngetném – neveti el magát Jax.

A lány észreveszi, hogy a fiúk folyamatos nevetésének ő a tárgya, mire szomorúan elfordul. Szívem szerint odamennék hozzá, de Jax kiabálása visszahúz a konyhába.

– Megvannak a poharak!

Lekap három üvegpoharat a szekrény tetejéről, és felénk nyújtja.

– Te hülye! Ezek pezsgőspoharak – förmed rá Mark.

– Ráadásul kristály − forgatom meg a talpas poharat a kezemben. – Ebből akarsz sört inni?

– Mit finnyáskodtok? – mondja és elkezdi csapolni bele a sört a hordóból.

Nincs mit tenni, mi is követjük Jax példáját.

Mel még mindig a nappaliban álldogál, de már nincs egyedül. Az a gitáros srác áll mellette, akit a fiúk ki nem állhatnak. A lány arcán felragyogó mosoly lebénítja az agyamat, de eközben nem kerülik el figyelmemet a Mel vállát simogató gitáros ujjai sem.

– Te! Mióta is dugod Raisát? – érdeklődik Mark a maga sajátos stílusában.

– Úgy érted, mióta vagyunk együtt?

– Ja. Úgy is lehet mondani.

– Lassan egy éve.

– Ne szívass! És szereted? – kapcsolódik be Jax is a magánéletem kitárgyalásába.

– Gondolom. Nem tudom.

– Nemrég olvastam, hogy öt dologból tudod megállapítani, hogy szerelmes vagy-e – mondja Mark, és egy húzásra kiissza a sörét.

– Te tudsz olvasni? – kontráz rá Jax.

– Hahaha… Vicces vagy! Szóval… – folytatja. − Van ez az öt hülye kérdés, ami… – mondja, majd tapogatni kezdi a farmerdzsekije zsebét. – Hova tettem a cigimet?

Benyúl a belső zsebébe, kivesz egy cigarettásdobozt, aztán szokásához híven megkínál vele, amit én, mint mindig, most is visszautasítok.

– Nem zavar, hogy valakinek a konyhájában állunk? – kérdi Jax a dohányzásra utalva, mire Mark vállat von.

Szájába tol egy szálat, közben rám néz és folytatja.

– Szóval… Ha igennel válaszolsz mind az öt kérdésre, akkor valószínű, hogy szerelmes vagy – mondja, s rágyújt a cigire.

– Legalább használj egy kistányért hamutartónak! – próbálkozik újra Jax.

– Ne zavarj bele! – zárja le a témát Mark. − Az első, ha úgy érzed, hogy legszívesebben világgá kürtölnéd az illető nevét.

– Most szórakozol? – nézek rá hitetlenkedve.

Jax is mosolyog, látszik rajta, hogy alig bírja visszatartani a nevetést.

Azt gondoltam, hogy ennél komolyabb kérdésekkel lehet kideríteni a szerelem valódiságát, de Marktól nem is vártam mást.

– Várd ki a végét, és később gondolkodj el rajta – utasít rendre. − Utána feleségül is veheted, bánom is én.

Felmutatja két ujját és folytatja:

– A második, ha féltékenységet érzel, amikor mással dumál. A harmadik, ha naponta többször is mosolyt csal az arcodra.

– Szerintem ebben volt valami – vizsgálja meg Jax a poharában maradt néhány korty sört.

– Pszt! A negyedik, ha úgy alakítja az idejét, hogy minél többet lehessen veled. Az ötödik… az…

– Mi az ötödik? – kérdezi türelmetlenül az egyik védő, aki észrevétlenül mellénk keveredett.

– Az most nem jut az eszembe… − dörzsöli meg a homlokát a fiú.

– Hé, Mark! – szólal meg mellette egy szőke bombázó, aki az előbb riszált be hozzánk. – Akkor én szerelmes vagyok beléd!

A lány kacagva belekarol a haveromba, majd maga felé húzza és lesmárolja. Persze Jax ezt sem tudja szó nélkül hagyni.

– Az ötödik lehetne az is, hogy tudod-e a nevét… − vigyorog.

Feltartom az öklöm egy pacsira, Jax pedig azonnal mozdul. Mindketten ismerjük Markot, aki néha egy bunkó paraszt, de ez csak egy álarc, ami mögé kevés embert enged bepillantani. Sokan azt hiszik, hogy a hokin kívül semmi nem érdekli. Pedig ez nem igaz. A pokolba is… sokkal komolyabban veszi az életet, mint bárki más. Az apja már kiskorában elkezdte az életre nevelni, amit elég sajátos módszerekkel tett. Számára a testi fenyítés csak egy kis megdorgálásnak számított. Azzal, hogy Mark most többet jár el bulizni, és rendszeresen leissza magát, csak a fáradt gőzt engedi ki. Nekem nem kellenek az ilyen partik, mert a gőz kiengedésére ott van a hoki. Ha túl sok az energiám, akkor kirobbanóan játszok, ha mérges vagyok, akkor belemegyek meccs közben a bunyóba; nekem egy mérkőzés többet ér, mint bármelyik buli.

A távolból Raisa hangos nevetése ránt vissza a valóságba, és magam sem értem, miért, de elgondolkodom azokon a dolgokon, amiket Mark hordott össze itt az előbb a szerelemről.

– Honnan vetted ezt a „szerelmes” marhaságot? – kérdezem, félbeszakítva ezzel a turbékolását az előbbi szőkével.

– A múltkor beleolvastam a… egy nőknek szóló újságba.

– Mi van? – nyekken fel Jax. − Te nőknek szóló magazinokat olvasol?

– Ja! És a „Mit tegyek, ha a pasimnak túl nagy a szerszáma?” című rovatot – folytatom röhögve.

Mark arcszíne kezd megegyezni a szőke csaj piros felsőjének színével, aki az ölében ül.

– Jól van, kussoljatok már! Sokan voltak a sportorvosnál, a telefonom meg lemerült. Csak úgy belelapoztam, és az a cikk érdekesnek tűnt. Én legalább olvasok, nem úgy, mint ti!

Még mindig mosolygok magamban, mikor érzem, hogy a sör megtette a hatását. Otthagyom a társaságot, és a mosdót keresve elindulok az emeletre. A nappaliban nehéz műveletbe kezdek, mikor megpróbálom átpasszírozni magam a tömegen a lépcsőig, de mivel majdnem mindenkinél magasabb vagyok és egy vállal szélesebb, így könnyebb a dolgom. Raisa és a barátnői már a reflektorokkal megvilágított kertben viháncolnak, és a kerti slaggal játszanak. Ugyan már tavasz van, de a vízzel való játszadozáshoz még közel sincs elég meleg, ami az alkoholtól túlfűtött lányokat cseppet sem érdekli. A körülöttük álló srácok egyre bátrabban locsolják vízzel a vihorászó lányokat, ők pedig tettetett felháborodással viszonozzák azt a poharaikban lévő sörrel, vagy a vodkával kevert gyümölcslével visszalocsolva. Az egyik srác közelebb megy a csajomhoz, és hátulról átölelve lenyomja a földre, hogy alattomos módon, minél jobban hozzáérhessen. Ezt mind a lépcsőfordulóban lévő ablakból nézem végig. Raisa visítva felnevet, én pedig elfordulok az ablaktól és továbbindulok a lépcsőn. Az emeleten meglepően kevesen vannak, és a mosdót is könnyen megtalálom. Kéztörlés közben rájövök, hogy egyáltalán nem érdekel, hogy a szemem láttára taperolták le az imént a csajomat. Már magában ez a tény is sokat elárul a kapcsolatunkról, de most nincs kedvem ezen rágódni. Leoltom a lámpát, és kilépve a mosdóból, a folyosó végén egy félig nyitott szobából kiszűrődő gitárhang üti meg a fülemet, majd egy kellemes női hang kezd éneklésbe. Nem akarok leskelődni, de a kíváncsiságom mégis az ajtóhoz vonz. Az ágyon két női láb hever, a lábak tulajdonosának arcát nem látom. Az ágy melletti székben a már korábban látott gitáros srác pengeti a húrokat. Hangtalanul ellépnék az ajtótól, de hirtelen felismerem a női hangot, mire belököm az ajtót. A női lábak tulajdonosa nem más, mint Mel. Mozdulatlanul bámul rám, mire a srác védelmezően felpattan, és a gitárját leengedve az ágy elé lép.

– A mosdó nem itt van! – szól hozzám Tim.

– Tudom – vágom rá meggondolatlanul.

– Akkor mit keresel itt?

Mit is keresek itt?

– Zack? – szólal meg Mel. − Ha Raisát keresed, ő már lement.

– Kösz – válaszolom.

Önkéntelenül is elmosolyodok, ahogy a lány elpirul, mikor a szemembe néz.

Elkapom a tekintetem róla, majd kihátrálok az ajtón, és leszaladok a lépcsőn. A lendületemből kicsit sem veszítve kiviharzok a bejárati ajtón, és meg sem állok a veranda lépcsőjéig. A házon kívül is hallani a hangos zenét, de legalább itt kint nincs annyi ember, ami pont jól jön, hogy összeszedhessem a gondolataimat. Összehúzom magamon a vékony ingem és leülök a veranda kemény fapadlójára. Fejemet nekitámasztom a korlátnak, és azon kezdek filózni, hogy mi történik velem. Egyszerűbb lenne, ha itthagynám az egész kócerájt, és hazaindulnék. Ez mondjuk nem lenne hozzám méltó, hiszen az anyám nem úgy nevelt, hogy magára hagyjam a csajomat, akire már többeknek is fáj a foga.

Melanie

– Megpróbáljuk még egyszer elénekelni? – kérdezi Tim.

– Nem tudom. Azt hiszem, már késő van. Mennem kellene – válaszolom.

– Miért van az, hogy amint megjelenik ez a pöcsfej, te megváltozol? – vágja hozzám a kérdést mérgesen Tim.

– Nem tudom, miről beszélsz…

– Ó, dehogynem tudod. Totál bele vagy zúgva, nem igaz? – ragadja meg a gitárját, én pedig mérges pillantást vetek rá.

– Tim!

– Csak azt akartam mondani…

– Semmi gond. Tudom, hogy értetted.

Magamhoz veszem a papírt, amire a legújabb Nickelback-szám dalszövegét írtam fel. Tim erősködik, hogy tanuljuk meg, mert ezzel akar fellépni a végzős bálon, bár erről engem elfelejtett megkérdezni. Mindegy, úgyis követem minden hülyeségben, pont, mint egy jó barát.

– Utánanézek a földszinten, hogy mit csinálnak ezek a barmok. Egyiküket se hívtam meg a bulimra – mondja Tim, majd felállunk és elhagyjuk a szobát.

– Miért olyan nagy gond, hogy eljött a bulidra pár hokis? – kérdem a lépcső felé közeledve.

– Mel, hallod te, amit mondasz? Nem vagyok hajlandó az izomagyúakkal egy levegőt szívni! Nekik mindig minden jár, hát innen most elhúznak!

A lépcsőn leérve Tim elfordul a nappali felé, ahol azonnal eltűnik a tömegben. Az este folyamán észre se vettem, milyen sokan gyűltek össze, s ez kezd nyomasztóan hatni rám. Tim valamennyivel alacsonyabb Zacknél, de még így is látom felbukkanni a tömegben egy-egy pillanatra. Visszanéz rám, mire mosolyra húzom a számat, hogy lássa: minden rendben. Ő is visszamosolyog, majd furakodni kezd az emberek között. Előkapom a telefonom, és írok neki egy üzenetet, hogy holnap folytathatjuk a gyakorlást, és jó éjt kívánok. Elteszem a mobilom, és mikor felnézek, elképedve látom, hogy egy nagyobb csoport nyomul kifelé a nappaliból. Ijedten fordulok az ajtó felé, és még éppen sikerül kilépnem a házból, mielőtt utolérnének. A verandán azonban nemcsak a hűvös levegő állít meg, hanem Zack látványa is. Vagyis a hátának a látványa. Egy pillanatra a szívem is kihagy, amint büntetlenül végigmérem a széles vállait.

Ilyen szexi háta senkinek nincs rajta kívül…

Mi van? Ráizgultam egy hátra?

Megrázom a fejem, és elsétálok mellette.

– Szervusz, Júlia! – fordul felém, mikor észrevesz. – Rómeót fent hagytad a szobában?

Egy pillanatra reménykedem, hátha telefonon beszél, de nincs ilyen szerencsém, hozzám címezte az előbbi mondatokat. Sietősen rápillantok, majd némán továbbhaladok. Valamit morog az orra alatt, de nem értem, így nem is foglalkozom vele. Néhány lépéssel mellettem terem.

– Itt hagyod a bulit?

– Eltaláltad, Sherlock – jegyzem meg.

Az agyamat újra elönti a düh, és hiába vagyok oda ezért a pasiért, most jól seggbe rúgnám. Eszembe jut, hogy csak úgy lerázott a jégcsarnokban.

– Rómeó nem visz haza?

– Nem. És ne hívd így!  Tim a neve. És én sem vagyok Júlia – sziszegem a fogaim között.

– Együtt vagytok? – jön az újabb idegesítő kérdés.

A pulzusom azonnal felgyorsul, és harapdálni kezdem belülről a számat. Felháborodhatnék a magánjellegű kérdésén, de ezek szerint ő is érdeklődik irántam. A szám sarka önkéntelenül is mosolyra húzódik.

– Szóval nem vagytok együtt – állapítja meg pimasz mosollyal az arcán.

– Nem is válaszoltam!

– Ó, dehogynem – mosolyog még mindig.

Nem fejtem ki a véleményemet az arcátlanságáról, inkább elindulok lefelé a lépcsőn.

– Elvihetlek? – szólal meg újra.

Visszafordulok és hitetlenkedve meredek a mogyoróbarna szemekbe, majd elpirulok, s veszek egy nagy levegőt. Pontosan tudom, hogy mik a szándékai, végül is… ő is férfiból van. Beletúrok a hosszú, kezelhetetlen hajamba, amit általában akkor teszek, ha ideges vagyok. Észreveszi a hezitálásomat, mire még jobban elmosolyodik.

– Hé! Nem azt kérdeztem, hogy szobára vihetlek-e, hanem csak azt, hogy haza – nevet.

A pofátlan megjegyzésére ráncba szalad a homlokom.

– Kösz, inkább passzolom.

Meglepődik a válaszomon, én pedig egy pacsit adok magamnak képzeletben. A nagyfiú nem igen szokott hozzá a kikosarazáshoz.

– Ne ellenkezz állandóan. Hazaviszlek és kész! – emeli fel a hangját. − Nem tudnál végre egyszer normálisan viselkedni, mint a többi lány?

– Hogy? Tegyem szét a lábam neked? Nem, kösz… Inkább egyedül megyek haza.

Nem tudom nem észrevenni az apró ráncokat a homlokán, miközben mérgesen lehunyja a szemét.

– Jól van! – csattanok fel végül. − Nem bánom! Mennyit ittál?

– Egy kristálypohárnyi sört. Attól még tudok vezetni – húzza újra mosolyra a száját.

Már épp megkérdezném, hogy milyen kristálypohárról hadovál, de elfordul, majd futva eltűnik a ház oldalánál. Nem sokkal később mosolyogva gurul elém a kocsijával, és az anyósülésen áthajolva kitárja előttem az ajtót.

Az úton egyszer sem szólunk egymáshoz, ami nekem teljesen megfelel. Azonban titokban többször is a sebváltón pihentetett kezére téved a pillantásom, amitől a rohadt pillangók egyre hevesebben kelnek életre a hasamban. Kifújom az eddig bent tartott levegőt, és titkon az ablak felé fordulva gyönyörködöm az üvegről visszatükröződő arcában.

– Mi a fene volt az? – kérdem hirtelen az ablakra tapadva, mikor egy kupac mellett haladunk el az úton.

– Mi?

– Nem láttad? Menj vissza!

Zack készségesen megáll, majd visszatolat.

– Tényleg nem láttad? Olyan volt, mint egy zsák, és mintha mozgott is volna.

– Talán egy róka – vonja meg a vállát.

Megáll a kocsi, én pedig gyorsan kiugrok, hogy óvatosan megközelítsem azt a valamit. Lépteim közeledtére halk vonyítás szűrődik ki a zsákszerű csomagból.

– Talán tényleg róka – nézek Zackre.

Ő a kis csomag mellé lép, lehajol hozzá és megérinti.

– Hiszen ez egy kiskutya – mondja elképedve.

– Mi? De hogy kerül ide?

– Nem tudom, de eléggé ki lehet merülve – mondja ölbe véve a jószágot.

A lámpafény alatt előbukkan egy sötét fej és egy hozzá tartozó rózsaszín nyelvecske.

A kiskutya vonyító ugatásba kezd, én pedig egy másodperc alatt elolvadok tőle.

– Jaj, szegény pára! Nem jól fogod, vigyázz!

– Nem fognád meg inkább te? – kérdezi Zack kétségbeesett hangon.

Óvatosan átveszem tőle a kiskutyát, mire Zack nagyot sóhajtva lesöpri magáról a rátapadt kutyaszőrt. A kis állat nagyon sovány, és a szaga sem valami bizalomgerjesztő.

– Nem kellene szólni valakinek? – motyogja Zack.

– Mégis kinek? – nézek körbe a kihalt úton. – Nem egyszerűen csak kiszökött. Valaki ráunt a kis vakarcsra és kitette egy zsákban. Nem hiszem, hogy keresné a gazdája…

– Ha így van, akkor tennünk kell valamit. Már napok óta kint lehet az utcán. Nézz csak rá, hogy reszket szegény.

Végigsimítok az állaton, mire ő válaszul csóválni kezdi a kis farkát. Zack is elbűvölve nézi az imádni való szőrmókot, de azért tartja a két lépés távolságot.

– Jól van, akkor vigyük haza – mondja, és kinyitja a kocsija ajtaját. – Holnap azért készítek néhány plakátot és kiragasztom.

Mosolyogva állok meg Zack előtt, látom az aggodalmat a szemében. Eddig csak a külseje és a játéka fogott meg, de most a lelkébe is szerelmes lettem.

– Köszönöm – suttogom.

Meglep, hogy nem kell navigálnom az út hátralevő részében, magától fékez le a házunk előtt. Bámulatos, hogy képes újra és újra meglepni.

– Köszönöm a fuvart – mondom ásítva.

– Igazán szívesen. Látod, hogy nem ettelek meg, és még lett egy kutyád is.

– Igen, de sajnos nem vihetem be.

– Miért? Nem engedi anyukád?

Idegesen rávillantok egy kamu mosolyt, majd lenyelve a gombócot a torkomban, válaszolok.

– Valami ilyesmi… Ideje mennem. Gratulálok még egyszer a győzelemhez!

– Köszi… még egyszer. A kutya pedig addig velem marad, míg nem találunk neki gazdát – válaszolja. Hangja megremeg, de egy mély lélegzet után újra önmaga. Ez azt bizonyítja, hogy ő is ideges.

Zavaromban kaparni kezdem a melegítőnadrágomra hímzett címert, és arra próbálok rájönni, hogy mit keresek még mindig a kocsijában.

– Amúgy… mióta jégkorongozol? – kérdezi bizonytalanul, mintha ezzel akarná hosszabbra nyújtani a búcsút.

Mit akarhat még tőlem?

A testem megfeszül a jól érzékelhető szikráktól, amik ide-oda cikáznak köztünk.

– Kislánykorom óta – válaszolom remegő hangon.

Lassan bólint, és az utcai lámpák fénye alatt is tisztán látom, hogy feszült az arca.

– Miért nem beszélgettünk még ezelőtt?

– Mondjuk azért, mert általában pöcsfej szoktál lenni velem. És mert főleg a kis csapatoddal lógsz – felelem őszintén.

– Te meg a Rómeóddal…

– Tim a neve, és mi csak barátok vagyunk.

– És ezt ő is tudja?

– Mit? Hogy Timnek hívják, vagy hogy a barátom?

Zavaromban elnevetem magam a válaszomon, de a sötét szemekbe pillantva azonnal abbahagyom.

– Meg akarlak csókolni, Mel – közli reszelős hangon.

– Én… én… engem? – hebegem a szavakat keresve.

Az este folyamán már többször is ki akart ugrani a szívem, de most félek, tényleg megteszi. Kénytelen vagyok összeszorítani a combjaimat, hogy csillapíthassam az egyre erősödő kellemes érzést az alhasamban. Hihetetlen, hogy kíván, pedig én teljesen elütök attól a típustól, amilyenek az eddigi barátnői voltak. Nem húzom ki mindennap a szemem, nem tömök szivacsot a melltartómba és… fura is vagyok. Legalábbis az emberek ezt mondják. Őt ez mégsem érdekli.

Veszélyesen mosolyra húzza a száját, a következő pillanatban pedig már a számon érzem a puha ajkait. Belélegzem férfias illatát, és megfeszül a testem, mikor nyelvével felfedezőútra indul a számban. Elfordítom a fejem, hogy csak egy pillanatot nyerjek, de mikor ismét belepillantok a vágytól perzselő tekintetébe, akaratlanul is egy mélyről jövő sóhaj szakad fel belőlem.

A pokolba… Mit csinálunk mi itt?

A felismeréstől ledermedek, egyszerűen képtelen vagyok mozdulni. Azonnal észreveszi a zavaromat.

– Mel…

– Ne haragudj! – vágok a szavába.

– Nem. Te ne haragudj!

– Ezt nem lett volna szabad…

Megvillantja féloldalas mosolyát és újra közelíteni kezd. Gyengéd csókot lehel az ajkamra, én pedig már megint nem tiltakozom.

– Szép álmokat, Melanie.

– Neked is…

Remegő lábakkal kiszállok a kocsiból, és átkozom magam, amiért még elköszönni se tudok tőle normálisan. Zavaromban biccentek neki, mire Zack is bólint, majd egy szexi kacsintás után elhajt a hátsó ülésen alvó kutyussal.