Copyright © Hidasi Judit

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó 2017

Minden jog fenntartva!

Szerző: Hidasi Judit

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztő: Fábián Teréz

Korrektor: Komor Kata

Tördelés: Barna Design

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5763-24-3

Tartalom

Üzeneted érkezett!

#szerelem

1. Hinnem kell, hogy létezel…

2. Úgy jön majd hozzám…

3. A szerelem miatt veszítettem el a legjobb barátomat

4. Én, a sérült lány, akire vigyázni kell…

5. Végül is…

6. Összetörtél, de én újra fogok szeretni!

7. Jön az ősz, és félek, megint egyedül leszek

8. Szemed a tükröm, életed az életem

9. Nem a te hibád, hogy nem kaptad meg a lezárást…

10. Te vagy az…

11. Olyan kell, aki úgy szeret, ahogy vagyok…

12. A fiú, akit szerettem…

13. Nyár van. Gyilkos nyár…

14. Tizennégy emlékem rólad, a nyári fiúról…

15. Szeretnéd, hogy beléd szeressen? Nem fog menni…

16. Ez lesz, ha végre egy normális férfival találkozol

17. „Nekem nem megy ez a szerelem dolog…”

18. Annak a férfinak, aki nem harcolt, inkább kisétált a kapcsolatból…

19. Öt ok, amiért örülök, hogy szakítottál velem

20. Amíg Vele nem találkozol, ne bánd, hogy egyedül vagy

21. Ideje elengedni, aki soha nem volt a tiéd…

22. Ne félj attól, hogy valaki beléd szeret…

23. A nő tönkretételének legfontosabb szabályai

24. Nem tudom, ki vagy…

25. Megkérdezném a régi szerelmeimet…

26. Amikor megcsaltál…

27. Ha tényleg ő kell, akkor nincs mit mondanom…

28. A férfi, aki nem jött el…

29. Miért maradok? Mert szeretlek…

30. Akkor újra egyedül… mert átvertél

31. Amikor menni kell

32. Levél a férfinak, akinek nem számítanak a szavak

33. Gyertyafüst

34. Atlasz

35. REplay

36. Mindenki jót akar

37. Elátkozott

38. Utoljára

39. Muszáj

40. Szépség

41. Milyen?

42. Második

43. Csak te

#párkapcsolat

1. „Na apukám, akkor mondom, miért lépek le!“

2. Tudod, hogy az öt szeretetnyelvből melyik a tiéd?

3. Öt romantikus hülyeség, amivel le kell számolnod!

4. Miért esnek olyan könnyen szét a párkapcsolatok?

5. Összetörte a szíved? Ha ezeket tapasztalod, már közel a gyógyulás!

6. Kilenc dolog, amit tudnod kell rólam, a lányról, aki régóta van egyedül

7. Az öt típus, akibe életed során beleszeretsz

8. Hogyan engedjünk el valakit, aki már elhagyott bennünket?

9. „To do lista” szakítás után, mert muszáj, hogy jobban legyél!

#inspirációkell

1. Az erős nők huszonegy tulajdonsága, amit csak igazi férfiak értékelnek

2. Szerinted rosszul csinálod? Akkor ez neked szól…

3. Harminchét dolog, amit megbánsz, ha megöregszel

4. Már nem tudom tolerálni, ha hülyének néznek…

5. Ismerlek, hiszen mindig is ismertelek

6. Megérdemled, hogy jól bánjanak veled…

7. Szedd már össze magad!

8. Nyolc dolog, amit feltétlenül vigyél haza az utazásaidból!

9. Boldoggá tenni egy nőt? Ennyire egyszerű!

10. Mit üzennék régi önmagamnak? Bátorság!

11. Boldog akarsz lenni? Állj ki magadért!

12. Ideje, hogy megbocsáss magadnak

13. Megyek előre akkor is, ha ez másoknak nem tetszik

14. Vízjel

15. Szerinted „sok” vagyok, szerintem meg szenvedélyes

16. Te is X generációs vagy? Akkor mi félszavakból is megértjük egymást…

17. Figyelj, tini! Csak azt akarom mondani…

18. Legyél hülye!

#nővagyok

1. Köszi, de pont ezért nem kell a „majdnem” kapcsolat

2. Ha barátaid vannak, megvan mindened

3. Ha vannak barátaid, soha nem vagy egyedül

4. Az érzelmes és szenvedélyes nők tíz „rossz” tulajdonsága

5. Az erős gyönyörű!

6. Pára

#anyavagyok

1. Nyárutó

2. Már az elején eldöntöttem, hogy nem döglök bele abba, hogy anya vagyok…

3. Figyelj, mami!

4. Menekülni, de hová?

5. Mentsváram, a fiam

6. Mamipelus és társai, avagy amire nem készültem fel szülés előtt

7. Tökéletessé válni? Még mindig ez a mániád?

8. Másszatok ki az ágyunkból!

9. Anya iszik

10. Hogyan veszítettem el magam az anyaságban - és találtam valami egészen mást…

Üzeneted érkezett!

Nem tudom, te hogy vagy vele, de én hiszek abban, hogy bizonyos szavak és mondatok néha kifejezetten hozzám szólnak.

Elmegyek a könyvespolcom előtt, és megakad a szemem egy könyvön, amit még nem olvastam. Leveszem, belenézek, és pontosan azokra az üzenetekre, történetekre van szükségem, mint amelyek benne állnak.

Bekapcsolom a rádiót, és megszólal egy dal, aminek a szövege mintha megoldás lenne arra a problémára, amin napok óta rágódom.

Vagy csak egyszerűen szembe jön egy szlogen, egy felirat az utcán, ami mintha kifejezetten nekem íródott volna.

Ilyenkor egy kicsit úgy érzem: nem vagyok egyedül. Ilyenkor egy kicsit olyan, mintha az egész világ rajtam, az én problémámon, az én helyzetemen akarna segíteni.

Talán ez így is van.

A gondolataim az enyémek, de milliószor érzem úgy, hogy mások is azt érzik, amit én. Hogy mások is ugyanúgy felnéznek a plafonra esténként, és azt kérdik maguktól: lehet, hogy ez nem csak az én fejemben létezik?

A válasz, szerintem, hogy nem!

Amennyire különbözünk, annyira hasonlóak is vagyunk. Telis-tele vágyakkal és érzésekkel, megoldandó problémákkal, inspirációra éhes reggelekkel, vagy éppen élményekkel teli estékkel.

Tudnod kell, hogy nem vagy egyedül!

Ez a könyv is azért íródott, hogy ezt érezd. A te gondolataid az én gondolataim.

Fejtsük meg együtt, tudjuk meg, mit rejtenek, bontsuk ki, hová vezetnek.

Ha szerencsénk van, akkor önmagunkhoz.

Önmagunk jobban megismeréséhez, önmagunk szeretetéhez…

#szerelem

1. Hinnem kell, hogy létezel…

Mert vannak napok, amikor csak ebbe a gondolatba tudok kapaszkodni.

Vannak napok, amikor csak boldogtalan párokat látok magam körül. Azt látom, hogy nincs szerelem, nincs odafigyelés, csak a hatalmas egók harca dúl mindenütt.

Úgy tűnik, a párkapcsolatok többségében az a fontos, hogy kifelé mit mutatunk: van elég pénzünk az utazásokra, a divatos cuccokra, a tökéletes sminkre, és bizonyítékként már toljuk is fel a szelfit a netre.

Azt se nagyon bírom elviselni, amikor a titkos szerelmek álcája mögül kandikálva mosolyognak mások. Nekem van valakim – mondják –, de sajnos nem lehetünk együtt. Mennyivel egyszerűbb lenne azt mondani, hogy annyira nem szeret, hogy kiszálljon a kényelmes kapcsolatából.

Ettől hánynom kell. Én ezt nem akarom.

Én még mindig hiszek benne, hogy van valaki, aki rám vár, akit szerethetek úgy, ahogy ÉN szeretek. Aki elfogadja az érzelmeimet olyannak, amilyenek.

Akitől nem kell bocsánatot kérnem azért, aki vagyok.

Aki ugyanúgy rohan majd este hozzám, hogy találkozzunk. Aki zokniban szívja majd velem a cigit az erkélyen, és akivel minden beszélgetés hajnalig tart majd. Mert kíváncsi lesz rám.

Hinnem kell, hogy egymásra találunk.

Ha reggel szomorúan ébredek, mindig az jár a fejemben, hogy létezik, hogy valahol rám vár, és már neki is elege van ebből az egészből.

2. Úgy jön majd hozzám…

Úgy jön majd, hogy tapogatózik, ne bántson meg, mert messzire szaladok. De én nem fogok. Mert szép lassan egymásra eszmélünk majd.

Hatalmas szavak és eget rengető érzelmek nélkül fogjuk majd tudni: igen, mi most egymásba szeretünk.

Mi most időt adunk egymásnak, és mi nem fogunk félni, hogy a másik megbánt.

Mert nem fog.

Úgy leszünk majd, mint az a bizonyos borsó meg a héja.

Hibázunk majd, persze, milliószor, de megbocsátjuk. Mert tudni fogjuk, hogy érdemes, hogy van az a kapcsolat, amit nem szabad felrúgni akkor sem, ha valamelyikünk hibát követ el.

És ha nem is maradunk együtt örökre, akkor is tudni fogjuk, hogy ez igazi volt.

Szerettük egymást.

3. A szerelem miatt veszítettem el a legjobb barátomat

Pedig azt képzeltem, hogy olyanok leszünk, mint egy nagy, boldog család. Azt képzeltem, hogy tud majd velem örülni…

Sokáig kerestem a boldogságot, és amikor rám talált, azt hittem, ebből másoknak is adhatok. Volt azonban olyan, aki nem volt erre vevő.

Semennyire sem.

Éjszakákat sírtam át a vállán, éppen az aktuális „szemétláda” miatt panaszkodva. Ő volt az, aki minden alkalommal vigasztalt, és bizonygatta, hogy lesz ez másként. Leszek én még boldog, szerető édesanya.

Milliószor hallgattam tőle, hogy jobbat, hogy mást érdemlek, hogy ne hagyjam magam elárulni, elhanyagolni.

Mindig igaza volt.

Tényleg jobbat érdemeltem.

Egy olyat, akivel végül találkoztam.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nagy, lángoló, hatalmas egymásra találás volt a miénk.

Nem. Csöndes volt és intim. Beszélgetésekkel, apró lépésekkel teli. Egymás felé.

Hasonló, mint amikor két olyan ember találkozik, akik már milliószor megégették magukat, akik már félnek a csalódástól, ezért óvatosan közelednek egymáshoz.

Bizonytalan voltam, hogy tartós lesz-e ez a kapcsolat. Mert eddig egyik sem bizonyult annak. Óvtam, dédelgettem ezt a szerelmet, csak a legjobb barátomnak meséltem róla, hogy van valaki, aki különleges, aki más…

És ő, a legjobb barát, a száját húzta. Szerinte nem hozzám való, és legyek óvatos. Az voltam. Naná, hogy az voltam, hiszen rettegtem, hogy megint, hogy újra… csalódni fogok.

De nem őbenne csalódtam.

Abban csalódtam, aki nem tudta elfogadni, hogy boldog vagyok. Abban, akinek egyre kevesebbszer akartam hallani a negatív mondatait, aki nem bírta elviselni, hogy kevesebb időm van rá.

És az ő életére.

Nekem is volt életem, amiben csináltam helyet egy új embernek. Egy szerelemnek, ami jött, látott és maradt.

Velem maradt.

Nagyon nehéz volt hallgatnom, hogy a boldogságom kedvéért kompromisszumot vállaltam. Mintha ő jobban tudta volna. Mintha neki soha senki nem lett volna elég jó.

A boldog szerelemben összetört a szívem. Úgy éreztem, a legjobb barátom árult el: nem fogadta el a választásom, hogy szerelmes vagyok, hogy ragyogok…

Nem értette meg, hogy nekem milyen fontos lett egy másik ember. Nem akarta megismerni, pedig semmit a világon nem szerettem volna jobban, mint hogy ŐK ketten jóban legyenek egymással.

Ennek esélyt sem adott, mert nem volt kíváncsi rá, hogy kit szeretek.

Nem volt más választásom.

Amellett döntöttem, aki úgy szeretett, ahogy vagyok: a választásaimmal együtt.

Önmagamért.

4. Én, a sérült lány, akire vigyázni kell…

Csak akkor gyere hozzám, ha tudod, hogy tele vagyok sebekkel. Ha tudod, hogy nem lesz velem könnyű, mégis belevágsz.

Belevágsz, mert tudod, hogy millió ölelést és csókot adok neked, ha egyszer meggyógyulok. Ha egyszer újra tudok majd bízni.

Ne legyints rám, ne mondj le rólam, hisz látod, hogy próbálkozom.

Magamért, hogy tudjak adni neked. Neked, aki más vagy. Hogy bátrabb-e, jobb-e, mint a többiek, azt nem tudom.

De más vagy. Más vagy, mert megláttál engem az elnyűtt álarc mögött, a hangos és harsány nevetés mögött. Észrevetted, hogy azért vagyok sérült, mert érzékeny vagyok, mert könnyű engem összetörni, még akkor is, ha mindenki úgy ismer: a kemény lány.

Talán kemény vagyok, de alig várom, hogy lágy nő lehessek.

Mert az is bennem van. A gondoskodás, a szeretet, amit adni szeretnék neked, szinte felemészt. Mert minden porcikámban érzem, hogy talán te lehetsz az, akinek van ideje. Van ideje megismerni engem.

Soha senkinek nincs ideje semmire.

Én ezt nem értem. Én nem tudok rohanni az életem egyik fejezetéből a másikba. Én nem tudok úgy tenni, mintha minden csak instant érzésekből állna. Egyszer van, aztán nincs. Nekem fáj, ha valaki bánt, nekem nehéz minden nap úgy tennem, mintha minden rendben volna.

Engem összetörtek, és bár gyógyulófélben vagyok, kell, hogy betegen is szeressenek.

Vajon megérted ezt? Vajon te is olyan vagy, mint én? Aki félrenéz, ha valaki megbántja? Aki, amikor muszáj észnél lenni? És aki napokig rágódik azon, szaporán véve a levegőt, hogy visszanyerje a higgadtságát, hogy vajon szeretik-e a helyen, ahová belép?

Egyszer majd megint megállíthatatlan és erős leszek, aki félelem nélkül, pajzsát hátrahagyva indul a csatába. Tudom, hogy újjászületek majd, és sírásomtól és kacagásomtól lesz hangos a ház.

De most csöndes vagyok, és gyenge.

Vigyázz rám, kérlek.

5. Végül is…

…még 180 kilométert kell letekernem, és otthon vagyunk. Csak éppen szürkület van, alig látok. Még jó, hogy klassz a kocsi, megy az autópályán, mint a golyó. Amúgy lanyha a forgalom. Időnként egy-egy bukkanó dob rajtunk, de különben nyugi van. Jobbra egy légitársaság háromdimenziós reklámja, fagyi, gyorsbüfé. Mintha tompulnék. Te meg alszol.

Egy barátnőm szerint az a legjobb, ha az embernek idősebb pasija van. Én is úgy gondoltam, hogy nem éppen elenyésző apakomplexusomat egyensúlyban tarthatnám egy érett férfi jelenlétével. Emlékszem, amikor először találkoztunk, álltam, mint egy bárgyú hülye, és azt se tudtam, mi van.

Ez a férfi rám néz? Engem néz? Na nem. Pedig de. Aztán még hetekig nem hittem el, hogy engem nézel. De ezzel nem voltam egyedül, ezzel a kétkedéssel.

A saját anyám olyan zavarba jött tőled, hogy egy idióta filmben éreztem magam egyből. Meg kínban. Akkor utáltalak először a baromi sármod miatt. Aztán később már a mérhetetlen tehetséged miatt is.

Az egész helyzet annyira sztereotip volt, hogy már majdnem kiszúrta a szemem. Egy az egyben belesétáltam a saját csapdámba. Kezdetben nem is zavart. De a Varázshegy még mindig fáj.

A proktológusok álma: faltól falig seggfej. Önmagukat kortárs művésznek nevező arcok elmebajnoksága, lerészegedéssel egybekötött ego-bemutató, más néven társasjáték. Itt aztán lehet brillírozni, ki az okosabb. Ki találja ki minél kevesebb infóból, hogy milyen könyvről, színdarabról vagy filmről szól a feladvány.

Én. Ez a Varázshegy. Thomas Mann. Na, ezt nem gondoltad volna, mi? A szavad is elállt, emlékszem. Nem is ez volt a baj. A baba megszólalt. Úgy röhögtem belül, hogy majd’ belepusztultam. Ha-ha! De sírtam is kicsit. Az egóm repesett, miközben az általad rám küldött halálsugarakat törölgettem az arcomból. És közben nagyon sietős lett. Most mi van?!

Rohantunk haza, hogy a jól bevált „szeretkezzünk inkább” módszerrel elsikáljunk mindent. Na igen. Nem bírtad soha, ha más okosabb, mint te. Még én sem lehettem az.

Aztán a másik, mikor nagyon hasfájós voltál, közben az volt a bajod, hogy egy szakmai guru kiemelt egy kritikában. Engem.

Vacsi, bevásárlás, kis esti zene. Szupermarket és tömeg. Te meg szótlan, de azért a topon, mint mindig, akár egy cigarettareklám modellje. Antilopbőr cipő.

– Főzöl ma valamit?

Aha, persze. Mert szoktam, mi? Soha nem volt még rá példa. Arcban ez a válaszom, mire fintor a tiéd. Most mit szemétkedsz? A mirelitpultból pizzát rángatok ki és a kosárba dobom. Csak reménykedem benne, hogy nem jössz elő az „én generációm, te generációd” és a gyorsbüfénemzedék dumával.

– Fagyit kérsz?

– Nem – vágtam rá. – Hizlal.

Ez meg tőlem volt egyértelmű célzás. Gyenge. Igaz, akkor már amúgy is mindegy volt. Rátettem a kezem a derekadra.

A borosüvegeknél már teljesen diagnosztizáltam a féltékenység-vírusodat, és legalább annyira hányingerem lett tőle, mint a marhafelsáltól a csemegepultnál. Aztán persze mindkettőnk dolgát megkönnyítettem egy elsöprő hisztivel, aminek az lett az eredménye, hogy te egyedül mentél haza. El is vártad tőlem a hisztit, mint rendesen.

Elvégre te mondád, hogy a temperamentumom miatt szerettél belém.

Még három kilométer a pihenő. Még mindig alszol, rágyújtok tehát.

Sötétedik. Biztos álmodsz. Szoktál. Vajon miről is? Aztán ráébredek. Már nem érdekel. A fékre taposok.

Kiszállok.