Babits Mihály

HALÁLFIAI

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-257-6

MOBI ISBN 978-963-453-258-3

TARTALOM

ÉVEK
NAPOK
ÓPIUM ÉJ
GYILKOSSÁG ÉS SZERELEM
A VONAT LETÉR A SÍNRŐL
A RETTENETES NÁSZÚT
MISKA
A GÁDOROSI DANAIDÁK
A BOLDOG GYERMEKKOR
Ó, VIDÁM KAMASZKOR!
ÉLET ÉS IRODALOM
GYULA ÚJBÓL A SZÍNRE LÉP
VIHARÁGYÚ!
CSALÁDI IDILL
A DÖME BÁCSI NYOLCSZÁZ FORINTJA
A TRAGÉDIA PARTJAIN
NELLI
EPILÓG

ÉVEK

1

A szőlőt már régen leszedték, de még a szüret állt. Már a tanyákban új munka kezdődött; és még mindig itták az áldomást.

Nem a vidám, nótás szüret volt ez, hanem a bús szüret. Nem a hegyről megnyílott végtelen láthatár, hanem csak a ködös udvarú, üvegburás gyertyának fényköre, öngyilkos lepkék légióival: ősz és kora esték, kártya és kába bor. Nem nők s fiatalok, csak henye férfiak, zord politizálók: az elkeseredett magyarság csücsült fel a hegyre, strázsálni, míg a jövő mámorok leve forr.

Ilyen volt a Rácz Józsi halálos szürete.

A hegy letarolva, a szőlőlevél vörösen fonnyadt már, csak a vincellér dolgozott a présház homályában, egy szál gyertyánál, s a Cenci ügyelt rá ösztönös asszonyi gondjával, késő estig a tömzsi kád mellett, nyomkodva, mint egy férfi, must festette sulykolójával a bugyborgó törkölyt, s veszekedve a munkások borjárandóságán; - de Józsi bácsi künn ült a présház előtt, a nagy malomkőasztalnál, vendégeinek töltögetve a bort, s szentül hitte, hogy ő éppen úgy hasznos kötelességet teljesít, mint a felesége, sőt még fontosabbat: mert a vendég az első.

- Mit ért ahhoz az asszony? Komoly dolgokról van szó - mondogatta; s csakugyan, nem kisebb dolog kavargott itt bor gőzében, mint:

Magyarország sorsa!

Ó! Kavargott a bor gőzében, vergődött az éji lepkékkel, az üvegburás gyertya körül, mely olyan, olyan kis tért világított be! S azon az estén, eső kerekedvén, beszorultak a tanya kis, földes szobájába. Sűrű volt a levegő a pipafüsttől, borgőztől, lármától és a túlzott vacsora terhétől; sűrű keserűség s mámor az agyakban. S Józsi bácsi egyszer csak, vörösen és egy hang nélkül, leborult a székről.

Lett nagy kavarodás.

Cenci tipegett ide-oda a burás gyertyával, a vendégek elszéledtek, ki kocsin, ki ha éppen egy lámpást tudott kapni, a sötét hegyen át, a fiatal vincellér futott be a városba orvost fölzörgetni, de az orvos maga is szüreten volt, mire megkerítették, s odaért, már csak a beállott halált konstatálta. Így halt meg Józsi bácsi, ott fönn a présházban, a kimustrált, ősrégi fotelben, a plafonra aggatott kövér szőlőfürtök alatt.

2

S Cencire a küzdés évei következtek.

- Négy gyereked van - mondta neki Döme, az elhunyt testvére, aki megjött ez alkalomra Sótról. - Amit a megyétől kapsz nyugdíjat, nagyon kevés. Jól meg kell rágni a pénzt.

Cenci csak hallgatott. Ős, asszonyi ösztönök szőttek-fontak benne, sovány kis testében félénk, de szívós lélek bujkált, régóta fojtogatott fukarság lesett a szeméből és szigorú, szinte aszkétikus önzés.

A vendégszerető Józsi bácsi mellett nem sok tere nyílt ily hajlamainak. A koszton nem lehetett spórolni, s ura tékozlásaiba sem szólhatott bele... Józsi bácsi olykor négyesfogaton behajtatva Sótra, nagyszerű vásárfiát hozott Cencikének, amit szegényke titokban rosszallva, öröm nélkül, de kötelességtudó hálával és álmélkodással fogadott. Tudta pedig, hogy nem is az ő kedvéért hozta, hanem csak azért, mert úgy érezte, hogy tartozik ezzel úr voltának. Ilyenformán Cenci tehetetlen, de résen álló rezignációval nézte, szótlan és makacsul, vagyonuk naponkénti pusztulását.

Nagy tehetsége volt a rezignációhoz.

De ez nem az akarat nélküli emberek bágyadt rezignációja volt, hanem az a makacsság, mely tud belenyugodni a sorsba, ahol nem lehet segíteni, hogy annál több ereje maradjon fölhasználni a legkisebb rést, melyet a Végzet ad, s belefeszíteni akarata ékét, makacsul s keményen.

A rés megnyílt. Adósságokat kellett rendezni, kisfiúkat illőn kiiskoláztatni. Miből? Semmiből! Koldus penzióból. A ház nem jövedelmezett, a szőlő pedig inkább csak ürügy a nagy szüretekre, alig termett több bort, mint amennyit Józsi bácsi maga megivott a vendégeivel... Irtsad ki az erdőt, vess búzát helyébe, süss kenyeret lisztjéből reggelre!... A mese királyfija kétségbeesett. Cenci villanyos erőt nyert, mint a matematikus, nehéz problémák tornáján.

Vén papokat kilincselni s tudni a nyelvükön, bókolni lila övnek és arany gyűrűnek, hivatkozni elhunyt kanonok bácsira: ez kálváriája a stipendiumnak, ahol nem kukucskál a rubrikák ablakaiból eminens. Semmi sem csekélység. És mit lehet a gyerekekben bízni?

- Az apjuk fajtája: ők maguktól csak herdálni tudnának. Azért kell nekik a biztos. Nem vagyon: hivatal.

Asszony volt, s nem a magyarság sorsával törődött: csak ennek a négy kis magyarnak sorsával. S a Tisza Kálmán érája volt ez, mikor a Hivatal, mint egy vas délibáb, kelt föl a magyar szemek előtt. Így gondolta ellátni fiait, s lányait is biztos állású emberekhez adva; addig is itt a szőlő, pénzt csikar belőle: a mások mámora táplálja majd az ő gyermekeit.

3

Két fiú és két lány: s Nelli az idősebb.

Cenci szigorú kordára fogta mind, a legcsekélyebb felesleges öröm vagy kiadás tilos volt. A fiúk így - különben is Sótra menve oskolába - hamar elvadultak az anyai háztól, hol vágyaikra nem volt kikelet; a lányok a ház rabjai maradtak. Nellikét anyja a tűzhely mellé állította; vékony kis karjai korán kapkodták a forró lábasokat. Egy piros szalag a hajába: bevallhatatlan álom volt előtte. De otthon ő parancsolt anyja helyett, s megismerte a felelősség ízét. Kis úrnő volt, kis rab.

Cenci a szőlőt járta.

Híztak a fürtök, amint rájuk nézett. Ha azelőtt is így járhatta volna! De férje nem hagyta.

- Asszonynak nem való hegyeken mászkálni.

Most mászkált, azért is. A rokonok fejüket csóválták; Döme is azt mondta, adja el a szőlőt. Bolond ez a Cenci: mert hogy tudna egy gyámoltalan özvegy, akinek a négy gyerekével is elég baja van, mindennek utánanézni, a parasztokkal veszekedni, a vincellért glédába tartani?...

Beszélhettek. Cenci nem vált meg egy falat földtől sem, ami az övé volt. A gyerekei majd elprédálhatják: de ameddig ő él, neki terem! A szegény Józsit úgyis ez vitte a sírba...

És mintha meg akarná magát bosszulni a földön, túratta, vágatta, szívta, uzsorázta. Már kora hajnalban lehetett látni vékony kis alakját, mely szinte kicsire görbült, mint a szőlőtőkék; egy kampós bottal járt, s úgy öltözött, mint akármelyik templomba tipegő öreg parasztasszony. Kezében a kövér présházkulcs és a cekker, amiben gyümölcsöt vitt haza vagy borsót, zöldbabot. A napszámosok már fönn érték a hegyen. Ameddig az Isten szeme: a Nap, addig rajtuk volt a Cenci szeme is. Az ember maga képére formálja bálványait. Cenci paraszt lett a parasztok között; és azért imponált. Nem lehetett túljárni az eszén: azt tudta, amit ők. És úgy élt, akár ők.

És híztak a fürtök, s benn a présházban, a nagy kád oldalán egyre följebb és följebb sorakoztak a krétával írt évszámok, melyek az esztendei termést jelezték. És Cenci hordta a bor árát a bankba, törleszteni a Józsi bácsi adósságait s azt is, amit maga vett fel a szőlőre. Egy krajcár sem ment tőle prédába.

Nellike alig tudott mindezekről, de érezte a ház szigorú rendjét, mint egy világrendet. És mennél önállóbb asszony volt az anyja, annál önállótlanabbá fejlett ő.

4

A fiúk, mint a tűz és láng csaptak haza nyáron - anyjuk előtt bújva, sisteregve, mint a hideg víztől, de fellángolva a nővérek szemében, vadul s erőszakosan. Pajtásokat hoztak, nevető és evő tatár hadat - egy Wintersberg bárófiút többek közt, aki bár százezrek várományosa, éppoly éhenkórász volt, mint a többiek. Ezek a vendégek inkább vesződséget és gondot jelentettek a lányoknak, mint áhított udvarlót. Cenci néni sem örült ezeknek.

De volt egy idősebb fiú, Miska nevezetű, akit megkedvelt.

Derék fiú is volt ez a Miska. El tudott ülni órákig Cenci nénivel, s akár segített neki babot hüvelyezni. S olyan okosan és józanul beszélt vele, mint egy öregember. Nem mint ezek a szeles fiatalok. És kikísérte a szőlőbe, és vitte a cekkert.

A lányokra talán rá se nézett.

De valami különös természeti tünemény folytán, Pestre menve a jogra, mégis emlékében maradt a Nellike képe. Becsületes, régi diákszíve a derék ember ideálját rajzolgatta; ez volt a kor legjobb eszménye: egy Deák Ferenc, egyszerű, szabad, bölcs, igazi férfi, de nem oly ridegen, asszony nélkül. Ellenkezőleg: kedélyes magyar ház, vidám gyerekek, hozzátartoztak az eszményhez, a házias nővel, aki épp Nellike. Mindezeket szolid estéin, petróleumlámpás lángja mellett, egy nagy könyvbe írta bele Miska, s melléje írta, mit mond Kant a jogrendről, s Macaulay a túlzott szellemi szabadságról.

Miskára nagy feladat várt. Ő úrigyerek volt. Cenci néni jól ismerte a famíliáját. Egyért tizenkettő: korán elhalván az öreg Sátordy, annyi lelket hagyott maga helyett. Jó faj, ma is él kilenc; de nem mind sikerült egyformán. Egy falusi jegyző, egy Pesten züllött el, a többiek lányok: Miskára feladat várt. Nála a lobogó, az úri becsület, hogy jó helyre tűzze az élet bástyáján, tiszteletes helyre! S nyitva előtte az út, mely az ős megyétől a mindent fölfaló államig vezetett, míg lesz a neve, mint őseié volt, ott is táblabíró. A Tisza Kálmán-féle éra volt ez.

Így haladt az idő, s vakáció közeledett újra, mikor a Miska lakótársa - megyebeli fiú az is, Hintáss Gyula - késő éjjel jővén valami muriból, Miskát alva érte s nyitva az asztalon a könyvet, melyben a jogrendről volt szó és Macaulayról és Nellikéről. Komisz tréfák másnap elárulták, hogy a könyv nem maradt olvasatlan. Miska jogérzékét erősen sértette a dolog: hisz ez a levéltitok megtörése; nem szólt, mert férfi nem szól haragjában, de este, Gyula megint kimaradván, sokáig görnyedt a könyv fölött; s a megértő barát olvashatta a panaszos retorikát hűségről, bizalomról! Ám Hintáss, falusi molnárnak a fia, tréfát látott abban, mit Miska úri ösztönével galád bűnnek érzett. Miska ezt nem vélte: ő liberális volt, előtte egyenlő mindenki. Nem értették egymást; de Hintáss szenvedélyes hangú választ írt a könyvbe, örök barátságról s arról, hogy nincs titok a barátok között; valóságos irodalmi mű volt, s legszebb fiskáliskacskaringóval vágta alá nevét. Miska naiv szíve meghatódott, bár a hangot kissé túlzottnak találta, mert a barátság csöndes, nyugodt érzés: mégis megnyílt a lelke Gyula előtt. Gyula kissé mosolygott barátján, s szép lányokhoz hívta; de Miska megbotránkozott. S nagy elhatározással készülődött haza szünidőre. Gyula is látni fogja, hogy ő komoly férfi s nem szerelmes gyerek.

S nemsokára vitte megint Cenci néni cekkerét a hegyre. Ó, szelíd, gyönyörű, dunántúli dombok, józan, enyhe vidék! Miska különösen érezte most a tájnak szépségét, amit Cenci néni sohase vett észre, mert ő csak azt nézte, van-e a tőkéken? Miska előtt fölnyílt az otthon varázsa, meleg szívvel látta a városkát, Gádorost, nyújtózni a hegyek aljában, mint macskát a vánkoson. Ó, ha itt élhetne boldog nyugalomban, ahol apái! De tudta már, hogy ő el fog vetődni: minden útja idegenbe vezet. Törvényszék csak Sóton van; tábla csak Budapesten. A megye összefog, az állam szétzilál.

S mint egy fenyegető hernyót, látta az új vicinálist átmászni a síkon.

De mindegy! Hasznos polgára lehet a hazának akárhol. S egyelőre még itt van; s elégedetten percegtette meg zsebében díjtalan joggyakornokká való kinevezését a helybeli járásbírósághoz.

Cenci néni elnézte a gondolataiba mélyedt fiatalembert. Komoly, csöndes fiú; ők jól megértették egymást, mert Miska is olyan szigorúan gondolkozott a pénz dolgában, mint ő. S ami fő: vizsgáit letette, és már biztos állásban van...

- Te pedig elveszed majd a Nellit - szólalt meg egyszerre Cenci néni, oly hangon, mely ellen nem volt apelláta. - De csak akkor, ha aljegyző leszel; addig várni fogtok.

Aztán hozzátette:

- És addig Nellinek egy szót se szólsz, érted? Csitri lánynak nem kell tudni az ilyesmit.

5

Szavatartó férfi s nem szerelmes gyermek: Miska hallgatva járt a szép lány körül. Mit kell tudni a lányoknak, mit nem? Mondják, hogy az ily csitri fejeket Ámor lengi körül, s mindenféle titkokat súg nekik. Nellike úgy volt valahogy a szerelemmel, mint a francia nyelvvel: tudta, hogy ezen a nyelven ezren és ezren beszélnek valahol, de ez oly messze volt és valószínűtlen... Ő maga minden meggyőződés nélkül vette a leckéit, sohasem hitte, hogy menjen valamire a tanulással, aminthogy nem is ment soha semmire. A harisnyastoppolás mindig fontosabb volt...

Álmok és regények zsongtak heverő könyveiben: tán majd ha férjhez megy! S ez is álomterminusnak látszott: félénk kis csiga, szinte belenőtt a szülői házba, s hogy képzelhette volna az életet egy idegen férfival? De jött a Sors és Miska, s minden megoldódott; Miska a házhoz tartozott, s olyan volt, mint a testvérei. Ámor távolabb volt, mint valaha. A kis csiga alig mozdult ki hazulról; még piacra sem, mert minden termett otthon. Feszes viziteken elfogulva beszélt; gyér bálokon fölhevülve táncolt és hallgatag. Ha Miska nincs: lány marad, mint Jolán, a húga, aki minden kérőjének kosarat adott. Elképzelte néha, hogy szerelmes. Eltűnődött egy-egy arcon: hátha ez volna az? Ugyanakkor tudta, hogy csak játszik: akár a négyszögről képzelné azt, hogy kör. Az arc gyanútlan eltűnt, s Nellike utána sem nézett. Halványabbak voltak az álomképeknél. Idegenek.

Itt volt a valóság: anyja, testvérei, Miska. És a konyha, cseléd s a harisnyák. Ezenkívül? Még barátnői is feszesek, közönyösek...

S otthon csak munka, gond. Kivel beszélhetett volna egyébről? Anyjával? Oly kevéssé, mint cseléd úrnőjével.

Miskát úgy vette át, mint új felelősséget: új stoppolni való harisnyákat. Hizlalni fogja, szépen öltöztetni, megcsinosítja, mint az öccseit, ha hazajöttek. S így nőtt föl és ment férjhez Nellike, anélkül, hogy kihajtotta volna valaha szívéből ölelő indáit a kényes Bizalom. Nem is tudta, hogy az lehetséges; mint rableány járt idegen nyelvű gazdák között. Ó! Nem is tudta, hogy jelentős dolgokról beszélni lehet, nem látta példáját; s ha emberek közé ment, úgy tévelygett ezer elhallgatás, forma, pletyka, rang-gőg játékfalai közt, mint a Minósz-bikának vetett szűz a labirintusban.

A francia könyvek ott hevertek a ritkán fölnyitott zongorán, mozdulatlan tenyérrel takarta őket a lomha Halasztás. A Dictionnaire örökké hátráló Holnap kezében volt, ezer és más szép és valószínűtlen dologgal együtt, melyekre annyiszor sóhajtott rá a gondolat: Tán majd ha férjhez megy! Van ország, ahol minden ember franciául beszél; így bizonnyal megvan az országa a többi szép és valószínűtlen dolognak is - de visz-e oda út kis csigák számára?

6

Miska a sóti törvényszékhez került. Az új pár költözködött.

Volt Döme bácsinak - a sóti Dömének - egy nagy, régi háza, amelynek ő csak az utcai keskeny frontját lakta; a ház L betű formán nyúlt be az udvarba; muskátli, rózsa, árvácska, petúnia nyíltak az ablakok előtt.

Az L betű hosszabb szárában kaptak fészket Sátordyék.

Hintáss Gyula ekkor már rég ügyvéd volt Sóton. Agilis és könnyű természetével ő adta ki a helyi lapot; élénk tolla, mely az "örök barátságról" írt panegiriszt hajdan, most tüzes vezércikkeket kanyarított és csípős szatírákat a Sót vidéki állapotokról. Igazi ügyvéd volt, mindenütt ott kellett neki lenni; mint valami lepke, nagy hűhóval röpködött ide-oda a városban.

Amint értesült Sátordyék megérkezéséről, fölkereste Miskát a hivatalban.

- Eljöttem. Meghívlak. Ó, bűn ó, gazság, ó, átka a Sorsnak: az én Miskám nője nekem idegen hölgy! Járja ez, lehet ez? Eljöttök! A feleségem vár: ők testvérek lesznek! Tudod, hogy rokonok? Rokonok a Döme bácsi révén: sógorságban vagyunk! Két kislányom is van: meglátod milyen csoda kislányom van! Barátom! Egymás mellett ültünk az iskolában; most egymás mellé ültetett az élet. Ők testvérek lesznek!

Minden regénynek titkos szereplője az ördög, s meglehet, hogy mikor Nelli férje karjába fogózva belépett Hintássék kapuján, a másik kezénél ez a titkos szereplő vezette, aki illemtudó s láthatatlan marad. Az ügyvéd annál láthatóbban sietett elébük, s mind a két kezét egyszerre nyújtotta:

- Szép asszony! Pompás asszony! Gratulálok a feleségedhez! - kiáltott nagy hangon, s Nelli, aki a gádorosi feszes vizitekhez szokott, riadtan nézett volna körül, ha rögtön le nem fogja a szemeit Erzsi, a Hintáss felesége, vad csókokkal, amilyeneket Miskától is csak ritkán kapott. A szemén csókolta és a nyakán, s Nellike kissé elvörösödve bontakozott ki, míg Hintáss titkos jelet váltott Miskával a két asszony felé:

- Ők testvérek lesznek!

- Ó, mennyire örülök, hogy ti jöttetek! - szólt Erzsi. - Ha tudnátok! Itt senki sincsen... senki a világon! Legalább irodalomról, művészetről beszélhetünk néha.

Nelli hiúsága örült ezen, de kissé rossz lelkiismerettel.

- Oly nehezen jut könyvhöz az ember! - szerénykedett.

- Ó, nekünk megvan az egész Jókai!

- Igazán? Nagyszerű!

S úgy érezte, hogy mától fogva mesék és kalandok birodalmában fog élni. Függöny lebbent, és egy kis tündér jelent meg, négyesztendős tündér, óriási kék lepkével a fején, ijesztően okos szemekkel, és bemutatkozott, mint egy felnőtt:

- Hintáss Gitta vagyok.

Egy icipici kéz nyúlt Nelli felé, s egy icipici ujjacskán egy icipici gyűrű.

- Nem mondtam? Csodagyerek! - s édes csillogások csöppentek a likőröspohárba.

A nap a sok Jókai aranyos hátain csúszott el; minden különösen derült és világos volt Nelli szemének. Az íróasztalon egy fehér szobrocska, egy meztelen birkózó szobra állt, mely kissé illetlennek tűnt fel előtte; csodálkozott, hogy tehették ezt a szobába?

- Curaçao - emelte a poharat Hintáss, s Nellinek eszébe jutottak az otthoni likőrök, melyeket maga Cenci néni gyártott. Hintáss az örök barátságról beszélt, s hangja csillogott, mint a likőr.

- Egymás mellé ültetett az Élet - ismételte. - Ügyvéd vagyok, barátom, te pedig bíró vagy. Kutya-macska? - nevetett. - Kutya-macska? De miért? Egy gazdánk: az Igazság. Te az állam embere vagy. Az én mitológiám főistene a függetlenség.

Miska ellentmondott. Előtte az Állam az Igazság gépje volt, melynek kerekévé lenni dicsőséges függés.

- Panama s nepotizmus! - intézte el Gyula, s széles gesztussal tért át az anyagiakra. - Az ügyvéd annyi jövedelmet teremthet magának, amennyit csak akar.

- Többre becsülöm a biztost a soknál. - felelte Miska szigorúan.

Közben Hintássné bevitte Nellit a szobájába, hogy egy fontos titkot megmutasson; a titok egy tárca volt, melyet ő maga írt az ura lapjába, beta álnév alatt.

- Beta az én nevem: Elizabeta; itt meg nézd: alugy, ez Gyulát jelent - magyarázta. - Kiváló szellem a Gyula! - És elmondta szerelmük és házasságuk egész történetét. Különös házasság volt, mert Gyula megkérte az első látásra; aztán kijárta a diszpenzációt, s néhány nap múlva férj-feleség voltak.

- De mit szólt a mamád? - csodálkozott Nelli.

- Nem kérdeztem - nevetett Hintássné; aztán váratlan interpellációval fordult Nellikéhez. - Mondd csak, nem vagy te féltékeny soha?

Nelli zavarba jött: hát illik ilyeneket tudakolni? Másutt azt kérdezték: "Mikor érkeztetek?" "Hogy tetszik nektek Sót?" "Hogy vagytok megelégedve a lakással?"

- Ó, én nagyon! - folytatta rögtön Erzsi. - Én nagyon-nagyon féltékeny vagyok! Gyula oly kiváló ember; és minden szép asszonynak udvarol. Neked is fog majd udvarolni.

- Persze, mindenesetre udvarolni fogok! - kiáltott át Gyula, aki véletlenül meghallotta az utolsó szavakat, s mindnyájan nevettek.

7

Nellike kábultan és izgalomban ért haza. A nagy fesztelenség bor gyanánt hatott rá; s éjjel, míg Miska nyugodtan hortyogott, többször megjelent fantáziájában a meztelen atléta, aki ott állt a Hintássék íróasztalán. A horkoló férj régi szereplője az ördög bohózatainak, s ki védekezhet e szerep elől? Az ördög egyelőre jó szándékokat súgott Nellikének: Hintássék oly tartalmas és művelt emberek! Olvasni, igen, olvasni fog sokat, és a franciát is megint előveszi! Szegény Nellike! Ki számíthatja ki a jószándékkal kövezett utakat? A Holnap örökké hátrál a Dictionnaire-rel; a harisnyák most is fontosabbak. S a horkoló férjet nappal az éhes férj váltja föl, biztos és beosztott fizetés börtönrácsaival. Tegye csak mindenki, amit hivatala s helyzete előír: a többiről az Állam gondoskodik.

Miska bölcs mérséklettel alkalmazkodott a környezetéhez: Horatius a méhesben ma már nem stílszerű. A könyv, melyben Macaulayról és Kantról is volt szó, odakerült az apjától örökölt deák könyvek mellé: tanulóesztendők emléke. A férfiú komoly vezércikket olvas, s a tarokkpártik társas lényhez illő észtornájával szórakozik. Nelli korán kelt, hogy elfogja a vásárra menő köcsögös asszonyokat; alkudott, pörölt a cseléddel; de ez az önállóság nem volt szenzáció: megszokta már az anyja portáján. Döme bácsi régi ügyvéd volt, de már csak néhány megyebeli nagyúr ügyeit intézte, s felek nem jártak a házba. Kevés dolog zavarta a csöndöt. Péntekenként egymást érték a koldusok nyivákoló miatyánkjaikkal, Zsón, a nagy vizsla, hűsölt a kapuban, Döme bácsi néha kijött nagy pipájával az árvácskás kertbe, szólítani a gazdasszonyát:

- Bábi!

Nyáron megjött Cenci néni, átutazóban Harkányfürdőbe, ahova a köszvénye vitte. A két öreg összeült a kerti padon, Cenci néni elválhatatlan botjával, Döme a házisipkában, melyet még megboldogult felesége hímzett, s versenyt szidták a mai világot. Döme egyetlen fiára dörmögött, Ákosra, aki Magyaróváron hallgatta a gazdasági tudományokat, de szép, egészséges szín helyett, melyet ily pályán szerezni kellene, beesett mellel s karikás szemekkel jött legutóbb haza.

- Agyonlumpolja magát! - mondta Döme mérgesen, mert híreket kapott legutóbb is. - Agyonlumpolja magát, szórja a pénzt, maga gigjén jár Bécsbe, balerinát tart, ki győzné azt?

Cenci rosszallva csóválta a fejét: neki is van egy haszontalan fia, csakhogy ő bizony nem látja el pénzzel: csináljon, amit tud!

- Kurrentáld, hogy nem fizeted az adósságait!

Döme védelmezte:

- Hadd mulasson, nem soká húzza már, benne a hektika anyjáról. A te Imréd egészséges legalább, mint a makk! Ha adós is az egzámeneivel; két vármegyében nincs jobb nótás, vadász nála!

Cenci botjával döfködte a földet: az még hamarébb rámegy! Az öregasszonyok csodálatos éleslátása dolgozott benne, Szibillák öröksége. A jövőbe látott. Szava hideg volt, mint a fátum: úgy kell! S a két öreg ott ült, élő fiaikat parentálva; míg köröttük egyre húzkodták, nyúzták, koptatták a rég nem tatarozott vén ház köveit, vakolatát e föld láthatatlan, de makacs erői. Nellit a pusztulás érzése lepte meg.

- Miért nem építtet a Döme bácsi? - kérdezte.

- Talán loptam a pénzt? - mordult föl az öreg, aki ezreket áldozott a fia tékozlásaira. Nelli nézte az omladozó falat. Gyermekére gondolt, kit szíve alatt vitt, s a titkos jövőre. A Dictionnaire benn hevert a szalonban, könnyelmű sorsok pusztuló lombját vitte a szél, s Nelli nézett utánuk, szegény karóhoz kötött ág, asszony, a holnapi ebéd örökös gondjával...

Így fülledt napok csöndje a kis élet elé, aki kihajtandó még a szomorú ágból biztos karójánál. De Hintássék e csöndbe betörtek olykor, mint egyetlen s biztos szenzáció. Nelli úgy vágyott néha a társaságukra, mint a levegőre; bár egzotikus levegő volt neki az övék: de már a lelke is kívánóssá vált, mint az ínye.

8

Miska csöndesen élt; nem ment senki után. De Gyula jött: s ő nem mutathatott ajtót.

A vendéglátó Jupiter parancsolt; az ősi ösztön kötelességgé vált.

Gyula jött a zseniális ember igényével; újságot csinált, mozgalmakért buzgott; egyszer asztaltáncoltatásra hívta a hölgyeket. "Feltétlenül hiszem, hogy vannak titkos erők, amikről a mai tudomány nem is álmodik!" Miska különvált ilyenektől, mint olaj a víztől. De a vendéglátó Jupiter parancsolt. Gyula annyi melegséggel közeledett hozzá! Adós lett volna, ha nem viszonozza. Gyula vendég volt férfiúszívében, jószántából jött s kifogástalan férfivendég, s szívesen kellett látni s marasztalni, mint minden vendéget.

Így szegény Miska teljesen ki volt szolgáltatva a Gyula barátkozó szeszélyének, amely nem volt csekély: ürügy ürügyre, s megint együtt voltak; Gyula szolgálatokat tett, küldte a lapot, tüntetett a barátságával. Miska kényelmetlenül rázta a fejét: mint a derék eb, aki kötelességből ugrott be a vízbe. Gyula ügyvéd volta is feszélyezte. Nelli is valahol lelkének legmélyén az urával tartott. Ott, hol az ösztön titkos korallmunkája folyik, s makacs szigeteket emel, kétes védelmül a jövendő hajótöröttjének: mert erős az ár, és kemény a sziget! Nelli valami nem rendeset érzett Hintássékban; de ez tenger alatti érzés volt: soká lesz, mire kemény szigetként felüti majd fejét! Gyula oly kedves volt, néha bonbont hozott ajándékba, néha Erzsike jött virággal, hogy "a Gyula küldte!", és nevettek! Gyula tréfákat csinált, és Nellike örült, hogy mondhatja:

- Nagy gyerek maga, Gyula!

A tenger színén csillogott a napfény.

De voltak szomorú és különös órák is. Erzsi egyszer kétségbeesve jött, alig várta Miska távozását, nagy, kék szemében csillogott az elfojtott sírás, s hangja fölpityergett, amint egyedül maradtak:

- Színészek jöttek! Mindennap a színházba megyünk!

Nellike nevetett.

- Ó, hát oly nagy baj ez? Mindennap a színházba menni! Csodálatos bánataid vannak.

- Igen ám, de a Juli néni azt mondja, hogy a Gyula selyemruhát vett a primadonnának!

Juli néni elözvegyült rokon, akinek ajkain Ámor helyett egy másik bajszerző istennő lakozott; ezerfülű és ezerszájú szellem.

- Tudod mit, Erzsike? - mondta Nelli még mindig nevetve. - Úgy fogunk ki rajtuk, hogy ne hidd el!

- De mikor a Juli néni mondja!

Nevetett ő is könnyein keresztül, mert nem először esett már ilyesmi, s a Juli néni neve a komikum sóját csöppentette a tragédiába. Nellike félreértette a nevetést, összeölelkezett a barátnéjával, s az almáriumhoz szaladt selyemkendőt hozni, hogy letörölje az Erzsi könnyeit: csitította, mint megijedt gyereket, ha túl van már a bajon.

- Látod, látod, a Gyula nem is volna képes ilyesmire!

Erzsi szemei színházat játszottak, s ő belülről tapsolt szemeinek; vésztüzeket lobbantott, tengert mímelt, melyben egy vulkán süllyedt el:

- Ó, igen, ő képes!

S felnyúlt, mintegy titkos versengéstől hajtva, hogy a zsaluk s a nippek rezzentek a rozoga házban; a festett padló rezzent, mint a színpad deszkái, ha a diadalmas vetélytársnő lába dobog rajtuk:

- S még azt kívánja, hogy tapsoljak neki!

Nelli elámultan nézte a menádot; s szavak villámait reklamálta, tisztító tiltakozást, jelenetet.

- Nem merek én szólni! - visszhangzott az asszonyi jaj, ezúttal őszintén, mert szíve, mint hajszolt nyúlé, gyámoltalan, s ajkai hipnotizált némasággal csüggtek a könnyelmű férjen: ki volt ő, harcolni Erósz és Thalia ellen? S Nelli Gyulát látta, mint iszonyú keleti zsarnokot, válogatott kínzások hóhérát, kezére csavart asszonyi hajakkal, s megborzadt: nem, ez lehetetlen!

- Ő mindenre képes, ő megölte az anyját! - kiáltott Erzsi tragikusan, s felébredt, Nelli rémületére, a vajszívű, kövér molnárné regénye. A vajszívű, kövér molnárné szörnyethalt, mert azt olvasta az újságban, hogy a fia agyonlőtte magát, s nem sejtette, hogy ezt a hírt maga a tékozló fiú tette be a lapba, a kegyetlen Gyula, izgatni az apadozó pénzforrást, mely a molnárné fehér fiókja volt.

- Anyagyilkos Néró! - S Nelli eltűnődött, színeket illesztett: - Ha én ezt hinném, nem élhetnék vele egy hajlékban!

- Nem érted ezt, Nelli! - szólt Erzsi patetikusan, s hangja, mint a tüzes ecset, rajzolta betűit a szónak, melyet már annyian és annyi színben rajzoltak a feledékeny levegőbe:

- Mert szeretem!

9

Egy pohár jeges víz a vadászaton, s az anyai jóslat beteljesült: a szegény Imre lakója lett a csodálatos háznak, mely közös és családi, s mégsem lát civódást. Mint Gyula lapja írta: "nagyszerű ág tört le a magyarság fájáról", mely nagyszerű ágak s kevés gyümölcs fája. De mint lombokra lombok az erdőn - Homérosz régi hasonlata szerint - tört utat egy síró lélek a Végtelenből, mint egy kiszakadt rügy, Nelli testének eleven kapuján.

Őszi nap sütött rézsút a hideg sekrestyébe, mikor Erzsi, kikövetelt jogon, ellentmondott a kis Imruska nevében az ördög incselkedésének, nem is gondolva meg e pillanatban, milyen hatalmas uralkodónak mond ellen. Hideg víz és latin szavak fogadták a csöppnyi jövevényt. Nelli fehér párnák közül sóhajtott az ismeretlen sorsra, reszketett fia gyenge életéért, halott bátyját látta álmaiban.

Cenci néni megjött és tipegett, agg Szibilla, egyforma közönnyel bölcsők s koporsók közt.

Két hét múlva már télre szállt az idő, s abban az esztendőben kemény tél lett; jégvirág futotta be az ablakokat, s semmit sem lehetett látni a szalma közé csavart kútból, a földnek borított puszta rózsatőkből, s a havas ágaikat megnyirbált fehér szárnyak módjára emelgető fákból. Nelli hintázta lihegő csöppségét, s Erzsiből fantasztikus álmok hajtottak ki, mint percnyi életű virágok: ha neki fia volna!

- Mi minden lehet egy fiúból: költő, nemzeti hős és államférfiú; vadászhat, és kártyán nyerhet százezreket; bejárhatja a vadak országait, és véres háborúkban arathat diadalt...

- Ó, Isten őrizz! - sikoltott az anyai aggodalom; de Erzsi folytatta a diadalmas felsorolást:

- Vagy tudós lenne, aki ellesné a repülés titkát a madaraktól, s szárnyakkal ajándékozná meg az emberiséget! Ó, ha a Gyula eszét egy fiú örökölné! - s lányára nézett, Giticára, aki egy képeskönyvvel bújt a meleg kályha mellé, onnan kémlelt okos, hideg tekintete a felnőttek felé, az óriási kék lepke alól.

- Többet fog a maga lánya tudni, mint egy fiú - mondta Gyula -, az egy csodagyerek! Gimnáziumba járatom; miért ne? Modern időket élünk: Virginiában van egy leány egyetemi tanár; egy svéd városban a polgármester: asszony.

Halk ámulások röpködtek Gyula körül, hogy még ezt is tudja, a naiv és régi estében. De Miska a családi életet féltette; csúf és pápaszemes nők jelentek meg fantáziájában. És Döme bácsi dörmögött, minden gyerek közös keresztapja:

- Lánynak a főzőkanál mellett van a helye!

Nelli a Dictionnaire-re gondolt, mely árvábban hevert, mint valaha. "Tán majd Imruska!" - leste szemének gyöngédsége a karjaiban mozgó kis életet. Nem, Imruskának nem szabad sokat vesződni, tanulni; s különben minek is az? Nem is az ő fajtájának való. Az apai Horatiust nemrég cipelte padlásra, Miska egyéb deák könyveivel: ahol az egerek a könyvtárosok. S szegény Imre bátyja jutott eszébe, aki inkább macska volt, mint egér: tigrisszemű, tigriskarmú, és semmi köze a könyvekhez. Míg ama jeges pohár víz ezt a remegő vadászizgalmat örökre lehűtötte.

- Micsoda hang ez? - kérdezte egyszerre Gyula. - Figyeljetek!

A plafon rengett, s az egész vén ház inogni rémlett a téli éjszaka csöndjében. Semmi! Egy szél talán. S Nelli gádorosi házukra gondolt, mely éppen úgy remeg és csikorog. Kísértetek járnak a vén házakban. A tigrisfaj hull, és a tigristanyák leomlanak. De áll az Állam friss, új palotája, melynek oly csábító lépcsői vannak, réz, ezüst és arany, mint a mesében. A réz, ezüst és arany a fizetéseket jelképezi; ezeken a lépcsőkön megy majd fölfelé az ő kisfia, mint az apja. Mint a béka létráján szép időben: drága kis béka üvegházikóban! Gyula a szabad pálya dicséretét zengte. Ó, nem, nem, csak maradjon benn az üvegházikóban!

Gyula úgy tűnt föl néha, mintha más fajból való lenne! Úgy tekintettek rá Nelliéknél, mint szárazföldi emberek a kalandos hajósra. Neki mindent meg lehetett bocsátani, mint ahogy Erzsi is mindent megbocsátott neki; de kaland volt ez a megbocsátás, kalandja a téli szobának, ahol annyi szó folyt, ily csöndes és hosszú estéken, a Gyuláék nagy pazarlásáról és kissé cigányos háztartásukról.

10

Szent Györgyre Gyula odaköltözött családjával a Sátordyék tőszomszédságába. A Döme bácsi házának kertjéből át lehetett látni az ő kertjük bús tamariszkjára, s a Hintássék jegenyeakácának hosszú, egyenes árnyéka gyakran esett a kútra, melyből a Nelli cselédje öntözte az árvácskákat.

Attól fogva még többet voltak együtt. Gyula úgy vélte, hogy az új lakás sokkal alkalmasabb ügyvédi reprezentálásra, mint a régi, s vendégeket hozott, gyakran váratlanul, naiv férji zsarnokságában nem gondolva meg, mily zavarba ejti evvel feleségének csekély háziasszonyi talentumát. Erzsi ilyenkor Nellihez szaladt át tanácsért. A két asszony együtt járt mindenütt, szinte megszokták elválhatatlannak tudni őket: Rákhel és Lia, Márta és Mária.

Miska albíró lett. Gyula jött nagy hangon gratulálni, míg Döme bácsi Imruskát ringatta térdein: "Hap, hap, hap, - Eb lesz pap. - Egyszer voltam: kicsaptak!"

A kis béka a ranglétra helyett egyelőre egy másik létrán ment fölfelé, melynek fokait kilók és centiméterek jelezték.

- Kis katona! - mondták. De Döme bácsi méregbe jött ezen:

- Tán osztrák katona!

S hosszú viták póráza szakadt el. A Jog istennője tapsolt e vitáknak. Állítsd hegytetőre Árpád unokáját: mit fog látni onnan? Jogtárgyakat és jogalanyokat.

Döme bácsinak közjogi esze volt, Miskának magánjogi. Döme közjogi okulárén nézte a tyúkpört is. Sátordy bíró úr ellenkezőleg: a két haza házasságában sem látott egyebet, mint "két magánjogi fél 67-ben megújított s jogérvényes szerződését, mely egyoldalúlag föl nem bontható." Átkozott szerződés, vélte Döme bácsi, gyengeség okmánya!

- Deák nem bízott a nemzet erejében!

És kiröpítette hangja sasmadarát. Deák a haza bölcse; esze és karaktere előtt ő kalapot emel. De megbocsáthatatlan bűnnek hirdette, túlzott bizalmatlanságból föladni a nemzet jogait...

Új nyár és új tél jött, s Imruskát már körülvitte egyszer ez a nagy golyó a Nap körül; de a vita még mindig ugyanazon a ponton állott, mint azelőtt. Miska a jogrendre hivatkozott, melyet Deák helyreállított, az Államra, melyet megteremtett. S újra és újra felszállt a sasmadár.

- Azt hiszitek, az állam örökké tart! De ha föltámad Észak förgetege: hova lesztek akkor az államotokkal? Ha majd eljő a nemzetek ítéletnapja, és Ausztria, ez a mesterkélt alkotmány, széthullik: ti romjai alá fogtok temetkezni, mert hozzákötöttétek magatokat.

Sátordy elismerte, hogy az állam nem örök alkotás, de úgy vélte, nem kell a jövő rémeit idéznünk, hanem bölcs mérséklettel a jelen viszonyaihoz alkalmazkodnunk. Nelli titkos rémülettel hallotta ezeket a beszélgetéseket: minden, ami szilárd volt előtte, az Állam maga, amelyből éltek, megingott, s véres háborúk fenyegették apró fiának életét. De megnyugtatta magát: mindezt a férfiak maguk sem vették túlságosan komolyan: a jelen rendje örökkévalónak látszott. Döme bácsi azonban dohogott: "bölcs mérséklet" és "alkalmazkodás"? Elvtelenség és korrupció, nevezd csak így, öcsém! S feltűnt a fukar és vigyorgó öreg, fekete keretes pápaszemével, lengő, fehér kísértet-szakállával: Tisza Kálmán! Ő kaput tárt minden erkölcstelenségnek a Párt és az Állam érdekében.

- Mit bánja a molnár, ha szennyes víz hajtja is kerekét? - mondott Miska higgadtsága anatémát a délibábokra. De régi idők lobogó ideálizmusa lázadt az öregúrban. Rossz nem lehet a jónak eszköze. Nemzet, mely e bűnös jezsuitizmust szentesíti, érett a pusztulásra!

- Pedig szennyes a világ, Döme bácsi - mondta Hintáss Gyula -, s csak az boldogul, aki a szennyben úszni tud! - S a józanság szolid deszkájáról a cinizmus csillanó mélységébe ugrott, öntelt habokat feccsentve a naiv öreg szemeibe. - Aki célhoz akar érni, nem nézi az Erkölcs kételyeit.

S már buggyant a korholás a pipás fogak közül:

- Machiavellisták vagytok mindannyian!

De ez az est - és annyi más est még - a Gyula estje lett. Machiavellista! Úgy van! Machiavelli nagy ember volt! S a reneszánsz olaszát idézte, tőrrel és méreggel, brávót, sicariust. Vén bíborosokról beszélt, s vérfertőző ifjú hercegekről, akik ölni mertek a nagy célokért. Csillogó szeme hangsúlyozta szavainak gonoszságát: igen, igen, még ölni is szabad! A petróleumlámpa elmerült e szemekben, s a szobát már csak ők világították. Fekete szeme volt. Asszonyi borzongások remegtek a levegőben: ez a politika! ez az élet! De Miskából föltört a bírói óvás: ölni nem szabad, semmiféle célért!

- Önvédelemből sem?

- Ha nyakadon a kés.

- S ha a haza nyakán? Tán nem lehet nagyobb kincsem az életnél? S tegyük föl, hogy ez forog veszélyben: valami, amiért az életedet százszor is odaadnád! Vagy a szerelmed! - S vörös hold kelt föl, egy romantikus szó, s Jókai országa egészen közel jött, szerelemmel, ragyogó és ördögi hősökkel. Micsoda végtelen sok minden lehet a világon, s milyen kicsi ez a szoba! Milyen kicsi egész Magyarország! Mintha egész Magyarország itt volna a petróleumlámpa fénykörében, csöpp, meghitt zug az ismeretlen, idegen nyelvű és sötét világban! Szél jött, s a Döme bácsi öreg háza rengett. Nellike világoskék szalagot fűzött az Imruska ingébe. Künn a Tél uralkodott, keményre fagyott és szigorú mezők, egyhangú hó és jég, egészen az orosz rónákig.

11

Az ördög hálója láthatatlan és erős, mint a póké. Ki gondolta volna, hogy ezt a hálót Nellinek az ördög az Erzsi ruháiból szövi, melyeket Gyula a Schapringer és Fiai cégnél rendelt meg a feleségének, pontos utasításokkal látva el a kereskedőt. Ezekben a ruhákban nem lett volna semmi különös, s a legszigorúbb sóti szem sem találhatott volna rajtuk kivetnivalót: ha nem lettek volna pontosan színben, szövetben, szabásban a Nelli ruháiról lemásolva.

Oly ötlet egyébiránt, amely ellen nehéz lett volna tiltakozni. Barátnők, akik majdnem testvérek már, miért ne járhatnának egyforma köntösben, mint a testvérek? Mégis ennek a gyöngéd gondolatnak valahogy senki sem örült. Valami kényelmetlen érzés volt a levegőben. Miska szigorúan és rosszallólag hallgatott. Döme bácsi csóválta a fejét. Erzsi kisírt szemmel került elő, de nem szólt semmit: összecsókolta barátnőjét, s úgy tett, mint aki boldog, hogy olyan ruhában járhat, mint Nellike.

Gyula nem látszott semmit észrevenni.

Szegény Erzsire akkortájt rossz hónapok jártak. Gyula reprezentálni kezdett, nagy házat vitt. Az ügyvédéknél egymást érték a vendégségek, kocsik álltak meg a zöld kapu előtt, a hűs szobában nagy kártyapártik folytak, s a feketekávé finom, egzotikus gőze terjengett ebéd után. Erzsi sokat sírt titokban, mert sohasem voltak egyedül, és Gyula reá alig nézett: de neki kellett mindenről gondoskodni és a pénzzel számolni, mely megfoghatatlan módon olvadt el az ügyvéd házában. Erzsi sokszor szaladt át kétségbeesve Nelliékhez, s kölcsönkért ezt vagy azt: bevallva, hogy egy krajcár sincs otthon, s Gyulával nem lehet beszélni: ő más világban élt. Erzsi félt tőle, félt minden szótól, mert hátha egyszer igazán és végleg összevesznek, s mi lesz akkor vele? Istenem! Mi lesz akkor vele?

S olyan végtelenül magányosnak érezte magát, hogy valósággal könyörgött Nellinek: Ne hagyj el, Nellikém! Néha megijedt a vendégektől, s Nellinek segíteni kellett; máskor csodálatosmód félt Gyulával egyedül maradni, s idegesen tartóztatta barátnéját késő estig. Gyula kedves volt, amíg együtt voltak, s kiállhatatlanul szeszélyes lett, mihelyt egyedül maradtak.

Nelli sajnálta is, de a szórakozásra is mindig jobban vágyott, mert ő is nagyon magányosnak érezte magát. Miska kártyázott és politizált: oly távol volt tőle! Imruska már-már nagy fiú volt, s tudott nélküle is lenni. Már az udvarban játszott, mint a hajós, aki a nyílt tengerre vitorláz ki, s anyja az ablak mögül követte szemével. Nelli nyugodtan hagyta fiacskáját egy öreg dada felügyelete alatt, aki mint egy különös nemtő, tenger csillaga, őrködött a kis Kolumbus merész felfedező útjai fölött, melyek egyelőre az utcai lakásrész ajtajáig nyúltak, ahol Zsón, a Döme bácsi nagy, sárga vizslája - mint egy méltóságos, nyugodt tengeristen - fehér, csillagos bajszával, lomha és úri mozdulataival, nagy tiszteletet keltett maga körül...

Nelli hagyta magát vitetni Hintássékkal. Egy nem nehezebb szó volt ajakának, mint gyenge báránynak a fogvicsorítás; lábai szelíden követték a hívást, mint a zene szavát ama görög Múzsa: Terpszikhoré. Terpszikhoré, azaz táncban gyönyörködő: melyik asszonyra ne illenék ez a név? Erzsiék mindenütt ott voltak, és Nelli is velük. Miska még örült ennek, mert Nelli, mint a gyöngy, melyet soká fiókban hevertet a szigorú úrnő, egyre vesztette arca meleg színét. Az orvos több társaságot ajánlt. S itt lévén újra a tél, gyakran ragyogott ez a halvány szem gyöngy szép, fiatal arcok egész gyöngysorában: Nelli finom arca. Vagy kipirulva, az Erzsié mellett, csengős, négylovas szánkóban. A Wintersberg báró szánkáztatta őket, aki legnagyobb gavallér volt Sóton.

Mulatság volt elég, romantikus bálok és disznótorok, melyeken még a régi megyei élet pompája lángolt föl. Gyula pedig vitte az asszonyokat: nagy örömmel vitte, s legendákat beszélt a sikereikről. De árnyék les minden siker mögött, s ki van úgy öltözve, hogy meztelenséget ne kiálthasson rá az ezerszemű és ezerszájú szellem? Juli néni őszintén furcsállta a Rákhel és Lia egyforma köntöseit és Gőzsy Pepi, az egész város Gőzsy Pepije, valami belső bengáli fény mellett, melyet az indiai Bacchus palackjai adtak, így kiáltott egyszer:

- Jön a Hintáss Gyula a két feleségével!

Ezek a szavak bizonnyal nem jutottak Nelli füleibe, de légkörük valahogy mégis megrezgette finom idegzetét. Erzsi azonban, mint komplikált tragika, ki átérzi komor szerepét, s titkon mégis örül a sikernek: nem kerülte bánatával az emberek szemeit, egy beta jelzésű vers a Gyula lapjában sok találgatásra adott alkalmat abban az időben. Így álltak a dolgok, midőn e lappangó izgalmakat pillanatra elfedte egy másik izgalom, mely szintén beletartozik a családi krónikába.

Nelli szeme a fény és tánc között sokszor tévedt egy szép termetű, sötét hajú fiatalemberre, aki, mintha romja volna önmagának, mély csontgödrökből, de még mohóan nézte a hölgyeket, soványságán lötyögött a ruha, bár nem változott hajdani eleganciája; hosszú köhögések tiltották le percekre finom mosolygását, s botjára támaszkodva, meghajoltan ment át a száz szál gyertyás csillár alatt. Ákos volt, a Döme bácsi fia, aki most fürdőről fürdőre járt a tüdejével, mert semmi pénzt sem sajnált rá az apja. Most megérkezett Gleichenbergbe utaztában; s nem tudott ellenállni a vágynak, hogy fel ne keresse régi diadalai helyeit, mielőtt továbbmenne.

Sohasem ment tovább. Ágynak esett, vért hányt; s egy délután, bár egészen elgyengülten és titokban, magara szedte ruháit, és kocsit rendelt. A kaszinóba hajtatott, nagy borravalót adott a kocsisnak, s sokáig kibicelt Wintersberg báró mögött egy hazárd játszmánál. Mire hazajött, úgy kellett kivenni a kocsiból; Nelli is átszaladt, friss ágyat vetni föl: de már levetkezni se volt ideje; úgy, ahogy volt, leborult az ágyra, s piros vére végigfolyt a hófehér párnán, mint bor az abroszon.

12

Fekete posztó a rozoga házon, s az okos Gitta a kapu előtt, könyvvel a kezében, nagy, felnőtthöz illő szemeivel a halál pompáját bámulva az óriási kék lepke alól: oly kép, mely a Sors gnómjait idézi. Halálos szüret s jeges pohár víz a vadászaton s most ez a harmadik - s Nelli rémülten kérdezte: mi lesz az ő fiából? Elkapja-e őt is a család iszonyú és lassú vihara; vagy odaköti magát, mint az apja, jókor egy biztos karóhoz?

S Gyula paradoxonokat lobbantott elébe:

- Nem tudom, hogy melyiket kívánjam? Szent a derék és hosszú életű nyugalom: de ó! elégni fiatalon, az élet nagyszerű tüzeiben! - S Petőfi versét kezdette szavalni. Nelli valami cinkos érzéssel hallgatta, s szinte szégyellte magát helyette, mert színésziesen hangzottak a szavak. Milyen könnyedén beszél nagy sorsokról! Mintha csak fölvett szerepekről szólna! S rokonarcok villantak elébe, Imre, Ákos... leküzdhetetlen tragikumú életükkel... egy-egy halálos gép, melynek előbb-utóbb robbanni kell. Húgok alázatossága rebbent benne bátyja emlékére: vad volt és erőszakos, mint egy természeti tünemény! Zsarnok volt, mint ő rabnő: fajta és sors szerint. S eszébe jutott a különös érzés, amellyel hajdan gyermekét hordozta: mintha egy sorsot hordana ölében, valami szegény, érző óraművet - és nem is életet. Milyen más faj Gyula: aki okoskodik, tud, beszél, válogat...

A fekete posztókat leszedték, s a kis sors visszakapta felfedezései óceánját: s új barátot is nyert Döme bácsi személyében. Döme bácsi fia halála után egy utolsó mozdulattal lerázta negóciumait: az ügyvédséggel fölhagyott, a kamarával töröltette magát, egy banknak volt igazgatósági tagja, hetes minden második hónapban, fekete vászonsipkában a rács mögött, megvonni párszor intelligens, öreg névbetűit, nagy kacskaringóját. Semmi egyéb dolga a világon. A fekete vászonsipka rövid epizódjait a megboldogult feleségétől stikkelt háziföveg hosszú korszakai váltották föl. Ezalatt nem ment sehova, vadászfegyvere tétlen függött légynyomos posztján, dörmögött az egész világra, a kormányra, Bábira, Gyulára, és csak Imruskával barátkozott. Imruska állandó vendége lett a Döme bácsi belső szobájának, amely csodálatos múzeum s utcai ablakával egyben színház is volt.

Nelli gyakran hiába kereste fiacskáját a meghitt szögletben. A kis utas új világrészt fedezett fel. Amint keresztülmerészkedett a Kert óceánján - hol bokrok és fák titkos sötétjéből váratlan fölröppenő madarak s különös dongású méhek ijesztettek -, s átosont a félelmes cerberus Zsón mellett: egy sokkal szelídebb birodalom tárult elébe. A kert szép volt, de kevéssé megnyugtató. A kertben nem voltak szigorú és kemény vonalak, mint a szobában; ott minden valahogy elomló s bizonytalan: a szél lengette a fákat, a plafonon mozogtak a felhők, a földön néha egy-egy béka ugrott föl, a szőnyeget mozgó és borzolódó fű pótolta. Az embernek hol itt, hol amott piszkos lett a keze, s szaladt be anyikához megmosdatni.

A kertet néha zápor öntötte el, úgyhogy átmenni se lehetett rajta. Iszonyú vizek hulltak a plafonról, az út csúnyán nedves lett. Mérges darazsak lestek és szúnyogok, akik jól összecsíphettek.

Mihelyt a Döme bácsi lakásrészének hűvös lépcsőházába jutott be az ember, semmi ilyen alkalmatlanságnak többet nyoma se volt. A fenyegető méhdongás és értelmetlen madárhangok helyett egy kedves és jól ismert keresztapai szó fogadott; ez a szó kicsit furcsa hangzású volt, s a felnőttek bolondosnak találhatják; de Döme bácsi komoly érzéssel tudta mondani, s Imruska is komolyan méltányolta; így hangzott:

- Bombóresz!

S Nelli elnézte a család hárfájának két legszélső húrját, mily könnyű összhangot adnak együtt: a vén és a gyerek. Imruska senkivel sem tudott úgy társalogni, mint Döme bácsival. Ott voltak a Hintáss gyerekek: Gitta és a kis, cserfes Noémi. De ezekkel távolról sem lehetett oly bizalmasan beszélgetni. Ők nagyon is okos, fölényes és csúfolódó lények; noha jóval kisebbek, mint Döme bácsi. Előttük Imruska tiszteletteljes zavart érzett. Döme bácsival soha.

A Döme bácsi lakásrésze emeletes volt, de az emelet üresen állt, a megboldogult Ákos szobája volt ott s más csupasz helyiségek, melyekben érlelni való körte és szilva hevert hosszú asztalokon. A tizennyolc falépcső, ami az emeletre vezetett, kitűnő tornatér volt; a közepén egy barnára festett, sima, gömbölyű faoszlop állt, amely az emeletet tartotta: abba megkapaszkodva forogni lehetett vagy a lépcső oldalsíkján lecsúszkálni; az emeleti részt faragott karfa kerítette, abba fogózva jó mulatság lett volna lógázni, hintázni, hogyha a kis, félénk fiúcska egyelőre nem inkább csak fantáziában élvezné ki ezt a mulatságot. A nagy falon, az ügyvédi iroda ajtaja mellett, óriási mappa van kiakasztva, amelynek különös kerekségű színes foltja már korán a gyermek agyába festődött: a foghíjszerű csorbával fenn a közepén, és a terpedt halfarkkal lenn balról. Keresztül-kasul értelmetlen ábrák és vonalak futották be, és Döme bácsi megmagyarázta Imruskának, hogy körül az az erős, barna szín árnyék hegyet jelent, olyanokat, amilyent láthat Imruska a kertből a háztető fölött, és még nagyobb a háznál, és abban különbözik a felhőtől, hogy mindig ott marad, míg amazok szállnak és változnak; a kék vonalak pedig nagy vizeket, nagyobbakat, mint ez az egész kert. Imruska tág szemeket meresztett a fehér szakállú öreg bűvészre, aki azokba, mint az indus varázsló egyetlen vízcseppbe, egy egész nagy világ képét varázsolta. S nagy ragyogással ragyogott e világban a

Magyarország

neve, mert ez az a nagy darab föld, amit a csodálatos ábra ábrázolt, s ezért Döme bácsi hajdan puskával csatázott az ellenségek ellen, akiket Imruska valami rettenetes, szoknyás és szárnyas lényeknek képzelt, egy kép nyomán, amely János vitéz csatáját ábrázolta a boszorkányokkal.

Később, amint nagyobb lett Imruska, megtudta azt is, hogy Döme bácsi szabadsághős, ezek az ellenségek az osztrákok, és hogy minden bajnak a legfőbb oka az, hogy Magyarország csak színleg független állam, valójában legázolt tartomány! Döme bácsi sokat szónokolt Imruskának már ekkor is, de a kisfiú éppoly kevéssé keresett a szavakban értelmet, mint az ugató vagy vonító hangokban, melyekkel a Zsón kutya szokta örömét vagy bánatát kifejezni.

Egyet azonban egész világosan megértett Imruska. És ez az volt, hogy van valahol valami - maga sem tudta, hol van az, és mi az? -, ami fontosabb minden egyébnél, amiért veszedelmet, csatát, fájdalmat kiállnak a komoly felnőttek is. Megértette, hogy az élet küzdelem valami nagy Jóért, amit folytonosan veszély fenyeget; helyesebben: ami nem is a miénk még, és ami majdnem olyan, mintha biztos lenne, hogy sohasem is lehet a miénk... Talán valaha régen a miénk volt, az ősi dicsőség korszakában. Ezért kell harcolni titkos és idegen lényekkel, akikről nem tudjuk, kik; akik körülöttünk vannak, és szétfolynak előlünk, mint a felhők. És hogy mi az a nagy Cél, amiért ezekkel küzdeni érdemes: azt a felnőttek bizonyára tudják, és Imruska is meg fogja tudni, mire nagy lesz.

Imruskával lassan ment az idő, nagyon-nagyon lassan. De ezek a hosszú évek rövidek lettek az emlékezetben, mint egyenes út a perspektívában: életünk szomorú perspektívája ez. Napok következtek, melyek útját szegték e sima éveknek; s a történet itt kiárad, mint a tó. Csakhogy ez már más lapra tartozik.