Babits Mihály

Babits Mihály kisebb műfordításai

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-263-7

MOBI ISBN 978-963-453-264-4

ISMERETLEN ZSIDÓ SZERZŐ
ÉNEKEK ÉNEKE

Szép vagy, óh szerelmesem, szép! Lábadat saru
díszíti, ritka drága gyöngyű;
tomporodnak kerülete, mint a mesterek kezébül
kikerült kösöntyű.
Lábad szára mint aranyszín fundamentumon szö-
kellő karcsú oszlop, márvány;
a te két emlőd nyugalma mint a liliommezőkön
legelő két bárány.
Köldököd mint illatozó olajok nyomától síkos szép
kerekded csésze,
Hasad mint a zaffirokkal rakott elefánttetemnek
drága tündöklése.
Hasad mint a liliommal körös-körül megkerített
dús gabonaasztag;
karod ámbraszín pereccel, két kezed nehéz
gyűrűkkel aranyosan gazdag.
Bal kezed a fejem alatt, jobb kezeddel meg-
ölelgetsz, megcirógatsz, édes;
nyakad mint a karcsú torony kimagaslik hason-
lóan Libanon hegyéhez.
Nyakad mint a Dávid tornya; méz csepeg nyelved
hegyéről; ínyed édességes;
fogaid mint most fürösztött tiszta hófehér juhocs-
kák; ajakad tömjénes.
Halántékod mint a sűrű selyem lomb közül kitetsző
darab pomagranát;
szemed mint a kék halastó; arcod ékességeinek
ki mondhatja számát?
Tégy engem mint egy pecsétet a te kebeledre,
mint egy bélyeget karodra,
mert kemény a szerelem mint a koporsó, és erős
mint nagy vizeknek sodra.
No, szerelmem, gyere menjünk a mezőre, illatoznak
künn a mandragórák;
már a szőllő is virágzik s kifakadtak ajtónk előtt
a gyümölcshozó fák.

SZAPPHÓ
APHRODITÉHEZ

Tarka trónodról, ravasz istenasszony,
mért küldesz nékem, szerelemkirálynő,
bút és bajt mindég, te örök leánya
fényes egeknek?
Mért nem jössz inkább, ahogy egyszer jöttél,
hallottad kérő szavamat, kiléptél
kedvemért apád aranyos házából
és befogattad
cifra hintódat; lebegő galambok
vonták azt fürgén a sötétbe-süllyedt
föld felé; szárnyuk sebesen csapdosva
vert a nagy égben,
s már itt is voltak; te pedig, te boldog,
istenarcodon mosoly ült, és nyájas
szóval kérdeztél, mi bajom van és mért
hívlak az égből
és mi volna megkeserült szivemnek
kívánt orvossága? "Ki bántott, Sappho?
kit küldjek kemény szerelem szavával
téged ölelni?
Ha eddig került, ezután majd üldöz;
hogyha semmit nem fogadott el, eztán
ő ad már, s ha nem szeretett, szeret majd,
bár ne akarjad."
Jer most is hozzám, a nehéz gondokból
oldd föl szívemet, s amiért eped, ne
sajnáld teljesíteni; légy harcomban
drága szövetség.

BAKKHÜLIDÉSZ
BÉKEDALA

Minden jó magvat a Béke hint
e földre: aranyt,
ajakunkra mézes
énekek virágait,
szőke tüzek lobogását
égetni ökrök combjait
s gyapjas juhokét csodaszép
oltárköveken,
s drága fiuknak időt
tanulni táncot és zenét!
Fekete pókhálók
fonják be a rémes
paizsoknak ércfogóját
s a lándzsa vas hegyét s a kard
két élét rozsda emészti.
Trombitáknak
rezes öble nem rikolt
és lelkünk méze, az Álom
nem lesz, a szívbüvölő,
szemeinkhez hűtelen.
S haj! lakomák
uton-utfelen
s szeretők édes dalai lobognak!

KALLIMAKHOSZ
MINT A VADÁSZ

Mint a vadász a hegyekben az őzike lábanyomát, a
nyúl szaladó árnyát kergeti hóvizen át
s nem csügged; de ha így szólnál neki: "Itt van előtted
mozdúlatlan a vad!" - rá se tekintene tán:
épilyen a szerelem, mert üldözi azt, ami illan,
s elfordúl attól, ami kinálja magát.

THEOKRITOSZ
PARASZT HEXAMETEREK

Fűzzétek nótába nevét karcsú szeretőmnek,
drága kilenc Múzsák; szebb lesz akiről ti daloltok.
Szíria lányának csúfol mindenki, soványka,
naptól barna leány - de szivem szeme mézszinünek lát.
A violák se világosak és sötétszin a jácint,
mégis színesek ők és díszei a koszorúknak.
Kecske a gyenge füvet, farkas hajszolja a kecskét,
eke után daru száll: úgy járok én teutánad.
Krőzus kincse ha lenne enyém, kiveretném
képeinket arany fogadalmúl Aphroditének,
téged a nádsíppal, kezeidben rózsa vagy alma,
magamat új ruhába, vasárnapi drága cipővel.
Édes, a lábad olyan, mint könnyű disz oszlopok alján,
hangod muzsika, mozdulatod kimondani nincs szó.

SZERELMES PÁRBESZÉD
LEÁNY

Mind gonosz a pásztor: pásztor csalogatta Helénát!
PÁSZTOR
Ment a pásztor után az okos Heléna magátul.
LEÁNY
Mit dicsekedsz, te gonosz?... Mondják, hogy a csók csupa semmi.
PÁSZTOR
Mennyi drága gyönyör fér ebbe a semmibe mégis!
LEÁNY
Megmosom a számat, kiköpöm belőle a csókod!
PÁSZTOR
Megmosod a szácskád? Ideadd, hadd csókolom újra!
LEÁNY
Szép dolog, ily fiatal leányra kivetni a hálót.
PÁSZTOR
Mit dicsekedsz? Mint álom múlik el a fiatalság.
LEÁNY
Még nem ért meg a fürt, nem nyílt ki egészen a rózsa.
PÁSZTOR
Jőjj az olajfa alá, súgok egy szót drága füledbe!
LEÁNY
Nem megyek én, ismerlek, a múltkor is így csalogattál!
PÁSZTOR
Jőjj no, a szilfa közé, hallgasd meg kis furulyámat!
LEÁNY
Gyűlölöm a furulyát, csak menj, furulyázz te magadban!
PÁSZTOR
Nem félsz, büszke, hogy Aphroditénak bosszuja megver?
LEÁNY
Bánom is Aphroditét; csak Artemis áldjon; elég az!
PÁSZTOR
Óh ne mondj ilyeket, mert szörnyen rád veti hurkát.
LEÁNY
Vesse csak: akkor is Artemis engem védeni fog majd.
PÁSZTOR
Nem kerülöd ki Erost; egy lány se kerülte ki még őt!
LEÁNY
Elkerülöm bizony én; csak vidd te magadban igáját!
PÁSZTOR
Félek, hogy nem is én, de silányabb lesz szeretőd majd.
LEÁNY
Ejhaj, mennyi legény szeretett már, egy se büvölt el!
PÁSZTOR
Annyi után magam egy, jöttem könyörögni szerelmed!
LEÁNY
Mi tegyek, édesem? A szerelem csupa bú s keserűség.
PÁSZTOR
Nem bús, nem keserű, a miénk csupa táncos öröm lesz.
LEÁNY
Azt mondják, retteg párjától mindenik asszony.
PÁSZTOR
Azt inkább, hogy "nincs amitől rettegne az asszony".
LEÁNY
Rettegek én a gyerektől s kínjától a szülésnek.
PÁSZTOR
Artemis istennőd majd megkönnyíti szülésed.
LEÁNY
Rettegek attól, hogy szépségemet el ne veszítsem.
PÁSZTOR
Gyermekeidben a szépséged szebb napra derűl még.
LEÁNY
És ha tied leszek, illendőn te milyen hozományt adsz?
PÁSZTOR
Mind az egész csordám, s erdőimet és legelőmet.
LEÁNY
Esküdj meg, hogy nem hagysz el, ha betöltöm a vágyad!
PÁSZTOR
Nem, soha, bárha magad kergetnél messze magadtól.
LEÁNY
Készítesz nyoszolyát, építesz szép kicsi házat.
PÁSZTOR
Készítek nyoszolyát, pásztorkunyhómban uralkodsz.
LEÁNY
Mit mond majd az apám, mit mondok majd az apámnak?
PÁSZTOR
Megdícsér az apád, ha nevem meghallja s örül majd.
LEÁNY
Mondd meg hát a neved! (Milyen édes néha a név is!)
PÁSZTOR
Daphnis enyém, Lykidas az apám, felesége Nomaié.
LEÁNY
Jónevü régi család, de bizony magamé se silányabb.
PÁSZTOR
Jól tudom azt: hisz apád maga a jómódu Menalkas.
LEÁNY
Merre van az erdőd, nosza mondjad, melyik a földed?
PÁSZTOR
Nézd, ahol ott az a pár gyönyörű ciprusfa virágzik.
LEÁNY
Rágd a füvet, kecském! megnézem azt a kis erdőt.
PÁSZTOR
Csöndbe legelj, tehenem! míg megmutatom kicsiny erdőm.
LEÁNY
Mit művelsz, te gonosz? Mért nyúlsz mellemre kezeddel?
PÁSZTOR
Gömbölyödik már két kerek almád: hadd tapogassam!
LEÁNY
Zsibbadás vesz erőt rajtam; viszed el kezed onnan?!
PÁSZTOR
Mit félsz, drága leány? Amit én akarok, nem olyan rossz.
LEÁNY
Nézd, árokba tepersz, szép tiszta ruhám csupa sár lesz.
PÁSZTOR
Nem lesz sár, aranyom: terítek alá puha gyapjut.
LEÁNY
Jaj, mit akarsz? Övemet jaj, mért oldod le csipőmről!
PÁSZTOR
Ezt vetem első áldozatul ma Aphroditének.
LEÁNY
Várj, nyomorult! Meglep valaki! Nem hallod-e? Szólnak!
PÁSZTOR
Egymás közt suttognak a ciprusok ágai rólunk.
LEÁNY
Meztelenül maradok: lásd, ronggyá tépted a szoknyám!
PÁSZTOR
Új szoknyát, drágábbat adok majd érte cserébe.
LEÁNY
Lám, fűt-fát megigérsz, ki tudja, mit adsz meg a végén?
PÁSZTOR
Bár a lelkemet, életemet tudnám odaadni!
LEÁNY
Artemis, könyörülj, hogy nem maradok csapatodban!
PÁSZTOR
Aphroditénak üszőt viszek, egy kis borjut Erósnak.
LEÁNY
Szűzlány jött ide, jaj, már nem szűzlány megy el innen!
PÁSZTOR
Nem szűzlány, hanem asszony: az én kis arany feleségem.
Így a titkos nász megesett. És két szeretők ott
egymásnak nótás szavakat vigadozva feleltek.
S így aztán a leány juhait ment őrzeni, földre
sütve szemét, szégyenlősen, de örülve szivében,
s ment a legény csordája után, betellve a násszal.

PHILODÉMOSZ
A GÖRÖG ANTHOLÓGIÁBÓL

Óh láb, óh lábszár, s amikért elzülleni nem kár,
óh comb, óh lágyék, tompora s gömbölyü far!
Óh váll, óh emlők, s te megejtő karcsú nyak íve,
óh gyönyörű két kéz! óh szemek, őrületem!
Óh buja mozdulatok, s szájt szájra fűző buja nyelvek
csókjai, óh ideget fölkavaró buja hang!
Nem görög asszony szült, Flórám, és nem dalolod bár
Sapphót - Perseus is hindu leányt szeretett!

ANAKREÓN
SZERELEM JÁTÉKA

Engem a Szerelem piros
lapdával sziven ért, és egy
szépcipőjü, aranyhajú
lánnyal játszani hívott.
Lesbosban született a lány.
Csak csúfolta fehér fejem
s elfutott gonoszul, gonosz
társnőjére kacsintva.
Óh dacos szemü drágaság!
Vágyom rád, de te meg se látsz.
Fájón rázza gyerek-kezed
életem zaboláját.

MELEAGROSZ
NYÍL A FEHÉR SZEKFŰ

Nyíl a fehér szekfű, nyíl már az esőbe szerelmes
nárcisz, nyílnak már a hegyi líliomok.
Nyílik már a leány, rózsák rózsája, s a szívben
a fiatal vágyak drága virága kihajt.
...Óh ragyogó, zöldfürtü mezők, be hiába nevettek!
Szebb csokor ő, mint méz-illatu bokraitok.

CAIUS VALERIUS CATULLUS
LESBIÁHOZ

Kérded, hány ölelésed kéne nékem
ahhoz, Lesbia, hogy szivem betelljék?
Kérdjed, hány a homokszem a kiégett
pálmás Libya messze sivatagján,
hol bús nap tüzesíti ős királyok
sírját, s templomok ódon kőpárkányát,
kérdjed, hány lesi csillag titkos éjen
emberek gyönyörét, s dugott szerelmét:
annyi kéne szegény Catullus őrült
szívének ölelésed, hogy betelljék;
annyi, hogy se kiváncsi ész ne tudja
számon tartani azt, se rontó, rossz nyelv.

LESBIÁHOZ

Asszonyt nem tudhat jobban szeretője szeretni,
mint ahogy én téged, Lesbia, bús gyönyöröm
s nem lehet e földön hűség több oly igaz és nagy,
mint amilyen hozzád rab husomat kötözi.
Óh de mivé lettem! már úgy vagyok a te hibádból,
oly vak vággyá vált bennem a hű szerelem,
hogy szívem, bár szűz lennél, nem tudna becsülni,
s bár ezer aljas kéj ajkai nyalnak: imád!

LESBIÁRÓL

Óh jaj, Lesbia, az én Lesbiám, a
drága Lesbia, az akit Catullus
forróbban szeretett, mint önmagát, mint
minden édes-övét: most sarkon, utcán
... kolódik egész nemes Rómával!...

QUINTUS HORATIUS FLACCUS
MOLLIS INERTIA

Mérthogy agyamban olyan tétlenség akkora fáradt
feledékenység terhe nyom,
mintha a léthei álmotadó ital égne kiszáradt,
eltikkadt, forró torkomon?
Kérdezed, óh Maecenas, kérdésed megöl engem:
egy istenség, egy istenség
tiltja hogy a megigért, elkezdett jambusi versem
pálcára göndöríttessék.
Mert szeretek. Hajdanta Bathyllost, samosi párját
így szereté Anakreon.
Domboru lanttal az is gyakran siratta meg álmát,
de nem kimért verslábakon.
Égsz magad is. Lángod szépségben a trójai vésszel
versenyez: örülhetsz te még.
Engem azonban olyan szabadoslány, Phryne, emészt el,
kinek egy férfi nem elég.

ALBIUS TIBULLUS
MEGBÁNÁS

Esküszöm - és ne szeress, ne legyen rám gondja szivednek,
mely még pár nap előtt híven epedt szivemért,
hogyha egész fiatalságom ezer ostobasága
jobban bánt valaha, mint az a tegnapi egy
bánt: hogy csóktalan elmentem tőled haragomban
és letagadta magát ajkamon a szerelem.
Mert hiába kivánnám borral búmat elűzni:
könnyé válik a bor, s én csupa könnyet iszom.
És hiába kivánnék mást ölelni, ha szívem
rab már, s más mellett cserbehagy az ölelés.
Csak te vagy aki nekem még tetszhetsz; nincs szemeimnek
széplány Rómában: csak te magad vagy a szép.

SEXTUS AURELIUS PROPERTIUS
ELMONDJA GYÖNYÖRŰSÉGEIT

Boldog idő! Boldogságomtól boldogitott ágy!
Éjjeli boldog idő! Boldog a bölcs szerető!
Édes az esteli szóváltás a lámpavilágnál,
és ha a lámpa kihunyt, édes az éjjeli harc.
Változatos harc volt: majd meztelen emleje lett pajzs,
majd dacosan komorult, s inge nyakára borult.
Majd ha a pillákat szemeimre lenyomta az álom,
csókkal nyitva ki, szólt: "Lanyha, te alva heversz?"
Két karodat hány-mód és hány ölelésre cserélted,
s mily makacson késtek csókjaim ajkaidon!
Óh csak az élvezetet ne vakítsd meg irigy takarással:
tudd meg: a szem gyönyöre vezeti vágyaimat.
Lásd, Helenát is meztelenül szereté meg Páris,
amint Menelaos ágya közül kiszökött.
S Endymion, kit a Nap ragyogó nővére megejtett,
a csupasz istennőt meztelenül ölelé.
Hogyha azért gonoszul takarózván fekszel a párnán,
meglásd, kandi kezem összeszakítja ruhád!
Sőt ha tovább ingerled a vágyam durva haraggá,
rózsákat karodon mély harapás sebe fest.
Nem gátolhat a játékban tömör és kerek emlőd,
hadd szégyelje magát az, aki csúf s anya már,
de te itasd szemem a buja látás drága borával,
míg csak tűri a sors, s nem jön a végtelen éj.
Óh bár úgy fonnánk testemmel testedet egybe,
hogy szent láncaikat szét sose törje idő,
mint ahogy a gerlék egyforma s örök szerelemben
csókosan élvezik át isteni életüket.
Balga keresheti csak végét az igaz gyönyöröknek,
mert az igaz vágy nem ismeri a zabolát;
és hamarabb megcsalja a gazdát a bevetett föld,
és hamarább űz Sol zord fekete lovakat,
és vizeit hamarább csalogatja vissza a forrás,
száraz medrében hagyva halott halait,
mint hogy én máshoz dobogó szívvel közelítsek:
ő volt hajnalom, és ő legyen alkonyom is!
Adna ily éjeket, életnek sok volna egy év is!
s nem sírnék, amikor hívna a csónakos agg.
Adna sok ily gyönyör-éjt, ragyogó mennyekbe röpülnék:
koldus is isten lesz isteni karjaiban!
S bár mindenki csak ezt vágyná: vigadozva heverni
víg szeretők bor- s mézillatu combjai közt:
kard, kürt, hadihajó nem volna, se gyilkos erőszak,
Adria nem verné harcosaink tetemeit,
s Róma! örök diadalmaidért gyűlölve örök gyász,
gyermekeid gyásza most nem alázna porig!
Engem méltán ér unokák dicsérete: istent
nem sértette vidám örömeim pohara.
Te pedig, édesem, élvezz! élvezz! - Csókjaidat ha
mind elcsókoltad: látni fogod, be kevés!
Látod? -: az elnyilt rózsáról hullongnak a szirmok,
sárgúló levelek úsznak a váza vizén!
Éltünk büszke gyönyör, ragyogás, s holnapra mögöttünk
döngve becsapja talán érckapuját a halál.

PUBLIUS OVIDIUS NASO
NYÁRI DÉL

Forró nyár; fele útját járta meg a nap az égen,
lankadt tagjaimat lágy kerevetre vetem.
Félig nyitva zsalum, félig leeresztve a függöny.
Mint mikor az erdőn lombba szürődik a fény,
vagy mikor eltün a nap, s halk árnyakkal jön az alkony,
vagy mikor oszlik az éj: csöndbe dereng a szoba.
Illik az ily halk fény, ha szemérmes látogatót vársz:
a remegő lánykát merni tanítja az árny.
Ime Corinna bejő, öltözve rövid tunikába;
kettős hajfonata rejti nyakának ivét:
így mehetett hajdan nyoszolyája felé Semirámis,
így a hires Láis dús szeretői elé.
Ritka szövésű finom tunikája, nem sokat árt az:
mégis tépte kezem, s védekezett a leány,
védekezett a kacér, noha győzni percre se kívánt,
s végre mohón önkényt adta föl a diadalt.
S óh mikor ott állott ruha nélkül előttem! alakján
szomjú szemem nem lelt egy makulányi hibát.
Mily vállat láttam! mily dús karokat tapogattam!
mily dagadón idomult emleje ujjam után!
S csókvert melle alatt mily tündöklő sima has nyúlt!
Mily buja, dús csípők! Mily fiatal, deli comb!
Mit soroljam el egyenkint? Nem volt hiba benne,
s minden szépségét meztelenűl ölelém.
Gondolhatni a többit!... Lankadtan pihenünk már...
Óh csak bús nyaraim sok dele volna ilyen!

PETRONIUS ARBITER
EPITHALAMIUM

Nászra ma hát, gyöngypár; izzadjatok a szerelemben,
várjatok egy lénnyé, susogással, mint a galambok,
karral, mint indák, csókokkal, mint csigahéjak.
Vad játékaitokra az őrmécs fénye ragyogjon:
mindent lát éjjel, mindent feled reggel a lámpás.

A VALÓDI GYÖNYÖRŰSÉG

Csúf és kurta a Teljesűlés kéje;
megvolt, s törve sóhajtasz: "Kár, hogy megvolt!"
Kedvesem, ne siessünk, mint a barmok,
vágyainkat a Pillanatba ölni:
mert ellankad a tűz, elvész az érzés.
Inkább végtelen - így, így! - ünnepelvén
nyujtsuk a boldog heverést s a csókot!
Így majd semmi csömör nem ér el, semmi
lankadás; gyönyörünk volt, van, lesz, mindig
újra kezdődik, soha sincsen vége...

SZENT HILARIUS
HAJNALI ÉNEKE KRISZTUS ÉLETÉRŐL

Himnuszt mondjon minden testvér, himnuszt zengjen énekünk,
dalolván Krisztus királynak köteles dícséretet!
Te Ige az Úr szivéből, Út, Igazság és Ige,
akit Jesse vesszejének, oroszlánnak olvasunk,
atyád jobbja, hegy és bárány, sarkalatos sziklakő,
vőlegény, isten, galamb, láng, égi pásztor és kapu!
Ki prófétákban találtatsz, s századunknak adatál;
századok előtt ki voltál, első század Atyja te!
Atyja égnek, földnek atyja, tengereket sürlelő,
s mindeneknek alkotója amit az Úr élni hív;
te kit Gábriel szavára szűzlány méhe fogadott!
Szent magzattal duzzad a méh; s int az ég hogy hinni kell
e sohsem látott új dolgot: fiatszűlő szűzleányt.
Elsőbb csillagjáró bölcsek imádták a Kisdedet,
aranyat és tömjént hozva mint királyi adományt:
s így jött Heródeshez hír, hogy hatalmára les veszély.
Akkor csecsemőket gyilkol, s támad vértanúsereg.
A gyermeket messzementik hol a Nílus vize foly,
s (Heródes hunytán) nevelni visszakapja Názareth.
Kicsikorban tett már s ifjan ég kegyéből sok csodát;
sok lappang, sokat fölírtak, sokat látott sok tanú;
mennyek országát hirdette, s tettel pecsétlé a szót.
A gyengéket meggyógyítja, a vakokra fényt derít;
szavától tisztul a poklos és föltámad a halott.
Borrá, hol a bor hiányzik, váltja a kancsók vizét.
Öt kenyérrel és két hallal lakat ötször ezreket
s még a vendégség morzsáit hordja tizenkét kosár
s a füben nyugvó nép ajkán a dicséret nem apad.
Választ kétszer hat apostolt, hirdetni az Életet,
kik között akadt a Júdás, aki árulója lett.
S Annás főpap katonáit áruló csók vezeti
és az ártatlan rabbá lesz, elhurcolják, nem csatáz;
hamis váddal törnek rá, hogy Ponciushoz átvigyék.
Mindent meghány a helytartó, semmi bűnét nem leli.
De a nép mind azt kiáltja: el kell venni életét
Caesar biztonsága végett! - és a népé lesz a Szent!
Vad szavakkal támadnak rá; tűr korbácsot és köpést.
Végül a Keresztre vonták, gazokért az Igazat.
Aki húst öltött és meghalt: így győzte le a Halált!
Ott függ, és nagy kiáltással hívja atyját, Istenét.
Jön a halál és megoldja Krisztus láncát, tagjait.
Kárpit hasad, templom tárul, a világra éj borul
és kikelnek a sírokból régen elzárt tetemek.
Ott akkor a boldog József dús kenettel keneté
s friss vászonpólyába kötve gyásszal tette föld alá.
Testét Annás őriztetvén katonákat állitott,
látni, beváltja-e Krisztus, amit élve megigért?
Remegnek a katonák az Angyaltól, ki színfehér
köntösének sugarával minden selymeket legyőz.
Krisztus fölkel, test és lélek, s elmozdítja a követ.
Látja ezt Judaea, látja, és tagadja hazugul.
Legelébb az asszonyok közt kél a hír, hogy Jézus él:
megjelent nekik gyászukban, viditotta bánatuk.
Majd apostoloknak adta tudtul, hogy harmadnap őt
halottaiból kikölté égi Atyja jobbkeze.
A választott testvéreknek így mutatja meg magát,
s ha kétkednek, hogy föltámadt, bejön zárt ajtókon át.
Inti a Törvényre őket, küldi Szentlelkét nekik:
Isten lelkét, a Háromság összetartó szellemét.
S szabja, hogy kereszteltetvén világszerte, aki hisz,
az Atya nevét imádva, híven vallva a Fiút,
s a Lélekben megfürödve lássa a hit titkait,
megfürödve, újraszűlve, mint Istennek gyermeke.
Hajnal előtt, minden testvér, zengjük ama Glóriát,
amely megtanított rá, hogy életünk nem múlik el.
Kakas hangja, szárnya tapsa, érzi a kelő napot.
Mi imával s dallal hívjuk, amit jönni vár hitünk
és a végtelen felséget énekelve végtelen
hajnal előtt, világ előtt, zengjük a Krisztus királyt.

NICETAS A REMESIANA
HIMNUSZA AZ ISTEN DICSÉRETÉRE

Téged Isten áldunk. Téged vallunk miurunknak,
Téged az egész föld úgy imád mint örök Atyját.
Néked minden Angyalok, Néked egek és minden hatalmasságok
Néked kerubok és szeráfok kiáltoznak szünhetetlen hangon
"Szent vagy, szent vagy, szent vagy seregek ura, Istene!
Egek és föld telistele fenségednek sugaraival."
Téged a dicső apostolok kórusa,
Téged próféták dicséretes hadai,
és mártirok fehérruhás sokasága magasztal.
Néked az egész földön hitvallást tesz a szent ekklézsia.
Szabadítsd meg a Te népedet, Uram és áldjad meg a Te örökségedet!
Igazgasd őket és emeld föl őket most és mindörökké!
S naponta nem szününk magasztalni Téged.
És dícsérjük szent nevedet századokig és századok századain.
Méltóztassál, Uram, ama napon vétek nélkül megőrizni minket!
Könyörülj mirajtunk! Úristen, könyörülj mirajtunk!
Teljesedjen, Uram, mirajtunk a Te irgalmasságod,
amiképen reméltünk Tebenned!

SZENT AMBRUS
ESTI IMÁJA

Isten, te mindentalkotó,
egek vezére, aki dús
fénnyel ruházod a napot,
álom-malaszttal a vak éjt,
hogy oldott tagjainkat új
munkára edzze a szünet
s fáradt velőnket és borús
aggályainkat oldja föl:
hálát a végzett nap miatt
s imát az éj elé, miként
fogadtuk, hogy majd megsegíts,
mond néked híven himnuszunk.
Te légy, kit szívünk mélye áld
és hangunk harsonája zeng,
kit szomjaz minden tiszta vágy
s imád a józan értelem,
hogy, ha az éjszakák köde
homályba csukja a napot,
a hit ne tudjon ily homályt,
hit világítsa ki az éjt.
Aludni lelkünket ne hagyd;
csupán a bűn aludjon el;
s a hit hűsítse a szüzek
álmának forró gőzeit.
Levetve síkos gondokat
rólad álmodjon mély szivünk;
s föl ne riasszon az irígy
szellem csele: a rémület.
Kérjük a Fiút és Atyát
s a kettejükből áradó
lelket: hatalmas Háromegy,
vedd szárnyad alá, aki kér.

ÉNEKE ÁGNES VÉRTANÚSÁGÁRÓL

Ágnes boldog szüz, e napon
született, mikor szellemét
szent vérével öntözte meg
s úgy küldte vissza ég felé.
Még férjhezmenni fiatal,
vértanuságra már erős:
holott a férfihit meging,
s a fáradt vénség megtörik.
Kettős gonddal a remegő
szülők őrzik a lányszobát,
de minden ajtón áttör az
igázhatatlan áhitat.
Azt hinnéd, nászra vezetik,
oly vidám arccal lépeget;
különös nászkincset visz ő
s szív-vére lesz a hozomány.
Fáklyát kap kézbe, hogy hamis
istennek gyújtson illatot,
s felel: "Krisztus szüzeihez
nem ilyen fáklyák illenek.
E tűz eloltja a hitet!
Ez a láng elfedi a fényt!
Vágj, pallos, vágj! hogy elfolyó
vérem az oltárt fojtsa ki!"
Mily szép volt, megsebezve még!
Magára vonta öltönyét.
Szemérme legfőbb gondja, hogy
meg ne láthassák meztelen.
S meghalt; de még szemérme élt.
Arcát kezével fedte ő.
Mikor elesett: térdre hullt
illendőn, szépen, megadón.

AURELIUS PRUDENTIUS
HIMNUSZA A BETHLEHEMI KISDEDEKRŐL

Mártírbimbók, köszöntelek,
akiket napjuk küszöbén
Krisztus üzője fölkapott,
mint rózsaszirmokat a szél!
Mit használt Heródes büne?
Ti, első Krisztus-áldozat,
gyerekraj, pálmátokkal és
koszorutokkal játszotok.
Hallja a zsarnok és remeg:
királyok úra földre jött!
Eszeveszetten riad a
hírnökre: "Szolga, fogj vasat!
Vesszen a fiucsecsemő
ahány van! A dajkák ölét
takarjátok ki, netalán
rejthetne férfigyermeket!"
S őrjöngve a hóhér kivont
karddal szúrkálja a minap
született gyenge testeket;
szaggatja ujdon életük.
Óh barbár látomány! alig
talál a gyílkos kés helyet
a szegény kicsi tagokon
ahova leszálljon a seb.
S mit használt minde szörnyüség?
A kortárs vér folyóiból
épségben Krisztus egyedül
és érintetlen fölmerül.

HIMNUSZA A KAKASSZÓRA

A hajnal szárnyas hírnöke
az új nap jöttét zengi már
és a lelkünket fölverő
Krisztus megint életre hív.
"Vigyétek - szól - az ágyakat:
mindent mi álmos, rest, beteg!
Tisztán, virrasztva, józanul
várjatok: már közel vagyok."
Jézust kiáltsa hát imánk
virrasztva, esdve, zokogón:
a tiszta szívet a feszült
ima szunnyadni nem türi.
Vágd el az álmot, Krisztusunk,
törd meg az éj bilincseit;
oldd le rólunk a régi bűnt
s deríts új világot reánk!

ESTI ÉNEKE

Isten hivője, eszmélj,
hogy a Mosdó s a Forrás
szent harmata fürösztött
s krizmával bélyeges vagy!
Tedd hogy, ha hív az álom
és vár a tiszta fekhely,
homlokod és szivednek
helyét kereszt jegyezze.
Mert az a bűnt elűzi,
fut tőle a sötétség
s a szív, mely néki hódolt,
már nem tud ingadozni.
Messze, messze, ti kóbor
álmok szörnyei, messze
maradj, makacs ravaszság
szemfényvesztése, tűnj el!
Kanyargós testü Kígyó,
aki ezer gyürűn át
ezer fodor csalással
izgatsz nyugodt szivünkben,
távozz, mert itt a Krisztus!
a Krisztus itt van, olvadj!
a Jel amellyet ösmersz,
bandádat elitéli.
A test most kis időre
fáradt, hever, hanyatlik,
de álom közt is, alva,
Krisztusról zeng a lélek!

SZENT ÁGOSTON
PSALMUSA AZ ERETNEKEK ELLEN

Mind, akik Békére vágytok, nézzétek az Igazságot!
A bűnöknek sokasága a hivőket megzavarja.
Azért intett az Úr minket figyelmeztetni akarva,
mondván: Mint kivetett háló a Mennyeknek birodalma,
mely felé gyűl mindenünnen millió hal, vegyes fajta,
akiket szétválogatni kivontak a tengerpartra,
jót bárkába gyűjtve, rosszat visszadobva tengerzajba.
Evangélium tudója, reszkess ezt a példát hallva!
Lásd, az Egyház az a háló, tenger a világ viharja;
jó ember és gonosz ember benne a hal, vegyes fajta,
kik világ végén szétválnak s ott lesz majd a tenger partja.
Aki a tengert imádja, az a Hálót szétszakajtja:
sohse jut szentek honába, ahol vár a Gyűjtősajka.
Mind kik a Békére vágytok, nézzétek az Igazságot!

CAELIUS SEDULIUS
ÜDVÖZLÉSE AZ ISTEN ANYJÁHOZ

Szentanya, üdvözlégy! Ménedből jött a Király, ki
földet-eget tart százakon át birodalmas erővel,
mely a mindenséget örök gyűrűjébe kerítve
végtelenül maradand. Te magad vagy az Egy kiben áldón
az anyaság örömét szüziségnek szenteli fénye;
Egy, ki előtt nem járt és nem jön utána hasonló;
Egy, aki Krisztusnak tetszett: példátlan asszony!

ELPIS BŐTHIUS
HIMNUSZA PÉTER-PÁL NAPJÁRA

Aranyfénnyel és rózsadísszel, sugarak
sugara, döntöttél minden századot.
Nagy mártírok vérével fested az eget
e szent napon is, mely a bűnbocsánaté.
Mennyek kapussa, és e földnek Doktora,
korunk bírái, világ igaz fényei,
egyik kereszttel, másik karddal győztesen,
babérban ülik az Élet szenátusát.
Péter, jó pásztor, már imáinkat fogadd,
ki mindnyájunknak szóddal zársz és társz eget!
S Pál, híres Doktor, oktass erkölcsöt belénk:
segíts, lélekkel mennyországba szállani!
Egyetlen szentség kettős olajága, add
hogy hitben híven és reményben izmosan,
szent szerelemmel tellve szent szerelmetek
iker-kútjából, éljük majdan túl a húst!
Legyen a Háromságnak dicsőség örök!
Legyen tisztelet, ujjongás és hatalom!
Akié egységében minden uralom,
most és majd, századoknak századain át.

PAULOSZ SZILENTARIOSZ
A GÖRÖG ANTHOLÓGIÁBÓL

Vesd le ruhád, gyönyöröm: had öleljük meztelen egymást
s szomjas testemhez fűzd buja tagjaidat!
Dobd le ruhád, gyönyöröm: ne maradjon semmise köztünk!
Most Semirámis-fal lenne a könnyü szövet.
Nyomjuk a mellet a mellre, az ajkat az ajkra; a többit
nem nevezem, gyönyöröm; gyűlölöm a fecsegést.

VENANTIUS FORTUNATUS
HIMNUSZA A SZENT KERESZTHEZ

Király zászlói lengenek,
villog titkával a Kereszt,
melyre húsban függesztetett
aki minden húst alkotott.
Szögekkel verve tagjai,
kinyújtva lába és keze...
Itt függ a véres áldozat
ki a megváltás ára volt.
A lándzsa szörnyü vashegye
itten sebezte, és a seb
vérrel és vízzel csöpögött,
lemosni bűneink sarát.
Így tell be mit Dávid király
hív verse egykor énekelt
hirdetvén minden nép között:
"Fájáról kormányzand az Úr!"
Óh fényes és dísz-terhü fa,
királyi bíborral veres,
méltó törzsről választatott
hogy érintsd szent-szent tagjait!
Te áldott, kinek ága közt
a világ Kincse lebegett,
te lettél teste mérlege
s a poklot megrabolta fád.
Szent kérged illatot leheli,
ized nektárokat legyőz;
ezer gyümölccsel boldogan
tapsolnak győztes karjaid.
Üdvözlégy oltár s áldozat,
melyen a dicső szenvedés
esett: az Élet halt halált
s holtával adott életet!

NAGY SZENT GERGELY PÁPA
ALKONYI HIMNUSZA

Ki minden fénynek Atyja vagy
és a napokra fényt derítsz,
s az ős-fény kezdetével e
világnak adtál kezdetet,
s nappá avattad, ami a
reggelt az estéhez köti -
sötét káosz csúszik reánk:
hallgasd meg zokogó imánk!
Ne kelljen bűn terheivel
hagyni ezt az életet el,
hiú gondolattal teli,
s vétek-bilinccsel küzdeni!
Lelkünk egeket ostoroz.
Jutalmul élet-kincset ossz!
Kerüljük ami kárt okoz!
Tisztuljon minden ami rossz!

BEDA VENERABILIS
ZSOLTÁRA A MINDENEK URÁHOZ

Zengd az Egekben-ülőt, a Mennydörgőt, fiatalság!
Légyen az Isten nagy neve minden százakig áldott!
Napkeltétül az Úr erejét dícsérni ne szűnj, és
napnyugtáig a himnuszokat zengetni ne fáradj!
Minden nemzeteken föllül van az Isten, egeknek
csillagokat-termő terein túlér koronája.
Trónja magas, de nem ing soha. Istenhez ki hasonló?
Mégis egen s földön szeliden néz a kicsinyekre.
Ő a szegényt s szomorút kalibájából kiemelve
népe dicsői között gazdag bőségbe avatja
s megkönyörülve a meddő asszonyon és az üres ház
csendjén, dús termés boldog csíráival ő áld.

PAULUS DIACONUS
HIMNUSZA A TENGER CSILLAGÁHOZ

Tengernek csillaga,
Isten édesanyja,
üdvözlégy, mindig szűz,
menny boldog kapuja.
Te, kinek Gábriel
ajka mondott Avé-t,
tégy közöttünk békét,
fordítsd Éva nevét!
Szabadíts rabokat,
adj fényt a vakoknak,
üzd el bajainkat,
igényeld javunkat.
Mutasd, hogy anyánk vagy!
Hallja meg imádat,
ki értünk fiaddá
születni nem átallt.
Kiváltságos szent Szűz,
mindenek közt enyhe,
oldd föl bűneinket,
enyhíts, tisztíts minket!
Mosd meg életünket,
készítsd el utunkat,
hogy örök örömben
lássuk Jézusunkat!
Istennek dicséret,
Krisztusnak dicsőség,
Szentlélekkel együtt
hármas-egy tisztesség!

HRABANUS MAURUS
PÜNKÖSDI HIMNUSZA

Teremtő Lélek, légy velünk!
Látogasd híveid szivét!
Töltsd malaszttal a kebleket,
melyeknek alkotója vagy.
Te kit Védőnknek mondanak,
s mellénk a magas Ég adott!
Tűz, élő forrás, szeretet!
Te lelkek lelki olaja!
Ajándékoddal hétszeres!
Te ujj az Isten jobbkezén!
Te, ki az Atya megigért
szavával áldod torkaink!
Gyújts fényt érzékeinkbe! Öntsd
szivünkbe szent szerelmedet!
S mi bennünk testi gyöngeség,
örök erőddel izmosítsd!
Ellenségünket űzzed el!
S a Békét tüstént hozd közel,
előttünk járva, mint vezér!
S kerüljünk mindent, ami árt.
Általad tudjuk az Atyát,
s ismerjük, adjad, a Fiút!
Tebenned higyjük Szellemét
mindakettőnek végtelen.
Ezt teljesítse az Atya,
s vele egylényü Egyfia,
aki veled uralkodik,
óh Lélek, minden századig!

ISMERETLEN GÓT SZERZŐ
GÓT SZERZETESEK ÉJJELI IMÁJA

Éjjel keljünk föl s közösen virrasszunk
szüntelen zsoltárba merülve, és az
Úrnak édes himnuszokat daloljunk
teljes erőnkből,
hogy méltók legyünk a kegyes Királynak
éneklőiként bevonulva égi
udvarába majd, az öröklét boldog
éveit élni!
Adja ezt nekünk az Atya- s Fiúnak
boldog istensége, a Szentlélekkel
együtt hármas-egy, kinek áldott hírét
zengi a Minden!

NOTKER BALBULUS
KARÁCSONYI SZEKVENCIÁJA

Ejha, énekeljük
szent dícséretre méltón
ennek a napnak verseit,
melyen fény jelent,
szívünket vidítani!
Az éjjel ködéi közé
tűnnek bűneink
fekete árnyékai.
Ma szülte a Tenger
szűz Csillaga
e világra
az új üdvösség örömét,
kitől fél a Pokol
s a kegyetlen
Halál retten:
ez fogja őt megölni még!
Nyög legyőzve
a régi kórság:
prédáját a sárga kígyó
veszti már.
A hullt ember,
a tévedt bárány,
örök kincsét visszalelni
kezdi már.
Örülnek e nap a
mennyei
szent seregek, az angyalok,
mivel az elveszett
tízedik
drachma, im, megtaláltatott.
Az éjszakának is
új csillaga van,
melyre bölcsek bölcs szeme
riadt hajdanán.
Nyájak mesterei
sugárt láttának:
isten vitézeinek
arca vakitott.
Örülj, isten anyja, kit
körülállnak
szent bábák módjára
dalolva az
angyalok,
s zengve az Urat!
Krisztus, Atyád egyfia,
ki érettünk
embertestet vettél,
fogd föl forró
szíveden,
aki buzgón kér!
S kiknek így
emberségben részesük
méltóztattál, Jézus,
lenni, fogadd méltón,
könyörgésüket:
tedd, hogy ők
istenségben legyenek
részeseid, Isten,
méltasd őket erre.
Isten egyfia!

ISMERETLEN SZENTGALLENI SZERZETES
HÚSVÉTI ÉNEKE

Az Isten szólalt szentsége belsején:
"Levetettem magamról váltó-ruhám:
mimód öltöm megint reám?"
S a FŐ-MAGASSÁG szóval így válaszolt:
"Kelj ki sirodból, glóriám!
Kivánjad, s birodalmam neked adandom!
Kelj ki sirodból, glóriám!
Készülj, lépj elő boldogan és uralkodj!
Kelj ki sirodból, glóriám!"
A FIÚ
"Atyám, ebben ismerek rád, hogy akarsz engemet,
és föl fogok támadni hajnalon.
Ki fölemelsz, nem mozdulok már mellőled:
emeld fényességbe fiadat!
Atyám, fölmagasztallak, mert fölemeltél engemet:
s reggel oldaladnál fogok állni.
Te pedig, Uram, égbe-vevő Atyám:
veled vagyok, osztozni még a glórián."
AZ ATYA
"Fiam, te mindig énvelem voltál,
s minden, ami az enyém: tied is!
Magasztaljon mint istenét az ég,
s hirdesse az egész föld dicsőségedet!
Fiam, ülj mostmár jobbomon; foglald el magasságodat!
Így kellett néked szenvedni, Fiam!
ez az út vezetett elérni glóriám."
A FIÚ
"Atyám, a Te szavad az igazság.
Tekints földedre s mennyei javaiddal töltsd meg azt!
Akkor hitet teszek Érted a népek között,
és Teneked fog zengeni glóriám."
AZ ATYA
"Fiam, folyóit megrészegítettem,
sarjadékait megsokasítottam:
mezőid termékenységgel zsúfolkodnak,
völgyeid duskálnak gabonában
s glóriákat mondanak reám."
A NÉP
"Jézus, hűséges tanú az égben,
adj részt minékünk föltámadásod zsengéjében,
hogy ahol Te vagy, legyünk mi is,
ujjongva a mennyei glórián!"

RÓBERT KIRÁLY
HIMNUSZA A SZENTLÉLEKHEZ

Jőjj Szentlélek-isten, jőjj
s áraszd ki a mennyekből
fényességed sugarát!
Jőjj, ki árvák atyja vagy,
jőjj, ki szívek lángja vagy,
ajándékos jóbarát!
Jőjj áldott vigasztalás,
drága vendég, lelkitárs,
legédesebb enyhülés:
fáradságra nyugalom,
hőség ellen oltalom,
zokogásban könnyülés!
Jőjj és töltsd be híveid
legtitkosabb szíveit,
boldogító égi tűz!
Semmi, semmi nélküled
az emberben nem lehet,
semmi tiszta, semmi szűz.
Mosd, amit a szenny belep,
öntözd, ami eleped,
seb fájását csillapítsd;
ami dermedt, élesztgesd,
ami fagyos, melengesd,
ami hibás, igazítsd!
Benned minden bizalom!
Osszad, osszad pazaron
hét szent ajándékodat:
adj érdemre jobbulást,
üdvösséges kimulást;
s örök vigasságot adj!

DAMIANI SZENT PÉTER
HIMNUSZA AZ ÉGI JEGYESRŐL

Ki van itt?
Ajtóm zárát ki veri?
Éjem álmát megtöri.
Engem hív: "Óh
drága nővér, feleség,
szűzek gyöngye,
ritka szépség, ékesség,
kelj föl, kelj föl,
nyiss ki hamar, édesség!
Nagy király
egyetlen fia vagyok,
legkisebb és legnagyobb.
Fényes égből
sötét földre leszálltam.
Földi foglyok
lelkeit én megváltom.
Halált értük
s bántalmakat kiálltam."
Akkor én
ágyamból kiugrottam,
a reteszhez futottam,
hogy kizárjam
házam minden zárait
s szemtől-szembe
lássa lelkem azt, akit
látni, látni
legfőképen szomjazik.
Jaj de ő
akkorra már messze jár!
küszöböm elhagyta már.
Mit csináljak
én szegény, hová legyek?
Könnyek közt a
vőlegény után megyek,
kinek ujja
formált földet és eget.
Őrei
rámleltek a városnak.
Ruhámtól megfosztottak.
Új palásttal
borították testemet
s hallottam, hogy
új énekbe kezdenek:
hogy a király
házába vezessenek.

WIPO
HÚSVÉTI ÉNEKE

A húsvéti Bárányt
minden hívek dícsérve áldják.
Juhait megváltotta
s az ártatlan Krisztusért a bűnöst kegyébevette Atyja.
Az élet a halállal
megvítt csoda-csatával
s holt élet-vezér
ma úr és él.
"Mária, Szentasszony,
mondd, mit láttál útadon?"
"Az élő Krisztus kriptáját
s a felkeltnek láttam glóriáját."
"Mária, Szentasszony,
mondd, mit láttál útadon?"
"Angyali tanúkat,
szemfedőt, takarókat."
"Mária, Szentasszony,
mondd, mit láttál útadon?"
"Feltámadt reményem, Krisztus:
Galileába elétek indult."
Inkább higyjünk az egyetlen igaz Máriának,
mintsem a zsidók hazug hadának.
Tudjuk, Krisztus feltámadott és diadalmas.
Óh győztes királyunk, légy irgalmas!