Babits Mihály

ELZA PILÓTA VAGY A TÖKÉLETES TÁRSADALOM

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-253-8

MOBI ISBN 978-963-453-254-5

ELZA PILÓTA
VAGY A TÖKÉLETES TÁRSADALOM

ELSŐ SZAKASZ
A TÖKÉLETES TÁRSADALOM

TÖRTÉNELMI BEVEZETÉS
AZ ANYA
HANGSZÓRÓK
LÉGBARLANG
FIATAL LEÁNYOK
FEGYELEM, ELSŐ OSZTÁLY
KUTYÁK, SZIGETEK, MÉCSEK
ERKÉLY, GÁZJELZŐVEL

ELSŐ JEGYZET
A KÖNYVRŐL, AMIT SCHULBERG PROFESSZOR OLVASOTT

MÁSODIK SZAKASZ
ÉLET A LÉGBARLANGBAN

TOBORZÓ
IDEGEK
FEGYELEM, MÁSODIK ÉS HARMADIK OSZTÁLY
VALLÁSTÖRTÉNET
TIZENKILENC
ORVOSI TANÁCSADÓ
AZ ORVOS DILEMMÁJA
BESZÉLGETÉSEK ÉS SZÓNOKLATOK

MÁSODIK JEGYZET
KAMUTHYNÉ KÖNYVBŐL KÉSZÜL SCHULBERG MEGLÁTOGATÁSÁRA

HARMADIK SZAKASZ
IFJÚSÁG ÉS KULTÚRA

MARGIT ÉS ELZA
A MÁGLYA
ELZA
EGYETEM
TISZA-PART
AZ UTOLSÓ EMBEREK
KÉT NAP ÉS KÉT ÉJJEL
HOLNAPUTÁN ÉS AZUTÁN

HARMADIK JEGYZET
SCHULBERG TANÁR FELOLVASÁST TART RÉGI KÖNYVÉBŐL

NEGYEDIK SZAKASZ
ELZA PILÓTA

ELZA PILÓTA
START
VAKRÖPÜLÉS
SCHULBERG ÉS ELZA
AZ ELSZÁLLT LEÁNY ÁRNYA

NEGYEDIK JEGYZET
MÉG EGY BESZÉLGETÉS SCHULBERG ÉS ELZA KÖZT

ÖTÖDIK SZAKASZ
A FRONT ÉS TÚL A FRONTON

A NAGY RÓKALYUK
HALÁL A FÖLD ALATT
ELZA IRÁNYT CSERÉL
TÚL A VONALON
AZ ANTIPÓDUSOK KÖZT
AZ ANYA
UTOLSÓ FEJEZET

ÖTÖDIK JEGYZET
SCHULBERG TALÁLKOZIK RÉGI KÖNYVÉNEK SZERZŐJÉVEL

ELSŐ SZAKASZ
A TÖKÉLETES TÁRSADALOM

TÖRTÉNELMI BEVEZETÉS

Az örök harc negyvenegyedik esztendejét írták.

Mint a rómaiak hajdan városuk alapításától, úgy jelezték már az éveket is: A háború kitörésétől kezdve. Épp egy éve, hogy ezt bevezették, a négytizedes évforduló kapcsán: még a fülekbe csengtek a szónoklatok frázisai. A régi keresztény időszámítás ugyan nem ment ki egészen a használatból. A Hivatal a papságra való tekintettel tűrte. De ezzel már csak a konzervatív és egyházi körök éltek.

Így szakadt el az új korszak a régitől, névleg és szimbolikusan is. Lélekben már régen elszakadt. A háború kitörésére csak az öregek emlékeztek. Ez a szó: béke, valami történelem előtti világot jelentett. Valószínűtlen mesevilágot...

Mégis az élet folyt tovább, s nem kell hinni, hogy külsőségeiben különösebben megváltozott volna ahhoz képest, amilyen akár e mesés békeévek, vagy régibb, rövid háborúk, például az 1914-18-i úgynevezett világháború alatt is lehetett.

A kívül álló szemlélő alig vett volna észre ily változást. Legalább nem a frontok mögött.

A társadalom formái és rétegzettsége, a városok szellemi arca nagyjában a régi maradt. Sőt amint több és több évig tartott a háború, s lassan a békének minden reménye elveszett, a világ folyása egyre nyugodtabb mederbe látszott térni.

Régebbi háborúknak gyakran vetettek véget zavarok, forradalmak. Most erre még gondolni sem lehetett komolyan. Soha oly hatalmasak nem voltak az államok, soha oly félelmes eszközök birtokában. Nemcsak a technikai haladás szolgáltatta a fegyvert. Csalhatatlanabb fegyver volt az a tökéletes szervezettség, melyet a háború előtti hosszú évtizedek kitartó és biztos munkája készített elő, az előző háborúk tapasztalatain s az újkor társadalomtudományának tanulságain okulva. A társadalom katonai megszervezése [...] már a XX. század elején elkezdődött, s lassankint minden államra átterjedt.

- Modern háború nem húzódhat soká! - mondogatták a harcok kezdetén. Ez a prognózis éppoly kevéssé vált be, mint a hasonló jóslatok 1914-ben. És egyáltalán semmi sem vált be, ahogyan képzelték! Sok szó esett például az állófront tarthatatlanságáról is. Pedig a harc, ahelyett hogy kikelt volna lövészárkaiból, még mélyebbre ásta azokat; alagutakká mélyítette, s egymás alá fúrta emeleteit, lefelé, a földbe.

Szóval a modern hadi vívmányok, fokozottabb védekezésre kényszerítve, önmagukat semlegesítették, s nem hozták meg azt a döntő és katasztrofális hatást, amit vártak tőlük.

A XX. század második negyedében, ha a "jövendő háborúja" került szóba, a gázharc rémségeit szerette kiszínezni a megborzadt fantázia. Mérges gázokról beszéltek, melyek a front mögötti lakosság életét éppúgy veszélyeztetik, mint a katonákét, s egyszerre egész városok népességét törölhetik el a föld színéről. Az örök harc első éveiben csakugyan bőven történtek ilyen katasztrófák. Majd minden emberboly emlékezett egy-egy "fekete napra". Minden metropolis fulladozott már valamely városrészének hullabűzében. De mire vezethetett ez az emberirtás a megtorláson kívül? Hatványozódó arányai és tempója apokaliptikus kilátásokat tártak. A nyolcadik évben egy egész kis ország népességét ölte ki egyszerre a röpülőktől levetett baciluskultúra, mire tüstént az ellenfél legvirágzóbb tartományának pusztulása felelt. Már-már a háború folytathatósága forgott szóban. A hadviselők végre is belátták, hogy ezt csak a front mögötti részek viszonylagos épsége biztosíthatja. A védekezés technikája fontosabb lett, mint a támadásé; a "fekete napok" megritkultak, s a háború mindinkább a magában is óriás kiterjedésű frontvidékre koncentrálódott. A váratlan támadások mégsem maradtak el egészen. Mindkét fél gondoskodott, hogy egyetlen ellenséges város vagy környék se érezze magát teljes biztonságban. A hosszú kürtös gázmenedékeket s egyéb óvintézkedéseket mindenütt csak szaporítani kellett. Sőt egy idő óta megint sűrűbben visítottak a szirénák vészjelei, nem lehetett tudni, okkal-e, vagy csak próba és gyakorlat gyanánt, vagy épp idegességből.

De hát az élet mégiscsak élt tovább, s noha a frontok évről évre képtelen tömegét ették meg az áldozatoknak, az államilag szabályozott születési statisztika gondoskodott az utánpótlásról. S bármennyire kiterjesztették is lassankint a frontkötelezettséget mindkét félnél, mégis maradt otthon elég rokkant és fölmentett, hogy a békés munka normális folyását is biztosítsák. Ezek immár külön arisztokráciát jelentettek, szellemi és vagyoni előkelőséget. Átlagos élethosszuk körülbelül a duplája volt annak, amit a hadba vonuló ifjúság remélhetett. S ezt otthon és maguknak élhették. Volt idejük pénzt és tudást szerezni.

E különös arisztokrácia elsősorban azokból rekrutálódott, akik valami testi hibával születtek. A hadirokkantakból már kevesebb és csökkenő számban. A modern háború alapos munkát végzett, s nyomorékjait csak akkor engedte ki igájából, mikor már képtelenek voltak pénzkeresésre vagy egyáltalán emberhez méltó életre. De mindenki tudta, hogy van a nyomorékoknak egy harmadik fajtája is, sokkal képesebb a boldogulásra, noha törvénytelen és nem bevallható eredetű. Nem mintha az öncsonkítás jött volna divatba; az öncsonkítók halállal bűnhődtek. Hanem gazdag szülők gyakran vesztegették meg orvosaikat, hogy újszülött gyermekeiken kövessenek el csonkítást. Ezeket már a bölcsőben tették teljes orvosi szakszerűséggel katonai szolgálatra alkalmatlanná. Valódi tudománya s minden nyomozás számára hozzáférhetetlen technikája fejlett ki a csecsemőcsonkításnak. Az orvosok - akik mint sorozók és felülvizsgálók s mint a gázvédelem s hadikórházak vezetői, különben is a front mögi társadalom legnagyobb hatalmasságai, élet és halál urai voltak - hihetetlen vagyonokat szereztek e titkos műtétekből: mint ahogy a XIX. és XX. század orvosai közül nem egy gazdagodott meg titkon abból a tiltott műtétből, amit akkor gyermekelhajtásnak neveztek.

Az állam a csecsemőcsonkítást bizonyos mértékben tűrni látszott. Legalább akkor, ha előkelő orvosok hajtották végre, kiknek tudományával és egymás közti összetartásával szemben úgyis tehetetlen volt. Ezeknek megvesztegetését csak a leggazdagabb családok engedhették meg maguknak (épp azok, kik a közügyek intézésében is a legbefolyásosabbak voltak). Nem lehetett félni, hogy a szokás a hadseregtől nagyobb tömegeket vonna el. Így lett szinte bizonyos értelemben örökletes a rokkantság, s ahogy minden állam elsősorban a saját arisztokráciáját védelmezi, az örök harc állama nem kimondva, de annál hathatósabban képviselte a rokkantak érdekeit akkor is, ha nem a harctéren rokkantak meg.

Az újkor hadászata voltaképp nem indokolta többé a rokkantak kímélését. Testi erőre alig volt szükség a frontokon. Mindent gépek végeztek, s a gépeket gyermekek is kezelhették volna; legfeljebb némi szaktudás és gyakorlat kellett. Aki ezt megszerezte, már elég jó volt arra, hogy előírásosan öljön és haljon, bármily gyenge vagy rokkant is. A fárasztó menetelések, a megfeszített testi teljesítmény, mely a XIX. század katonásdiját jellemezte, rég feleslegessé vált. Mégis a rokkantak hadmentessége megdönthetetlen tradíció maradt: azon a legkisebb rést ütni kegyetlen és ellenszenves gondolatnak hatott volna.

Ellenben hatalmas mozgalom indult meg a nők frontszolgálatának jelszavával.

Ez sokkal nagyobb tömegeket ígért a front számára, és sok szenvedő férfi igazságérzetének megfelelt. Az a hagyományos gyakorlat, mely szerint a nőket csak ápolónői s egyéb segédszolgálatra alkalmazták, s rendes kombattáns csapatokba egyáltalán nem osztották be, nyilván avult copfnak érződött már. S legerősebben lázadozott e copf ellen maga a női nem, mely régtől fogva mindenben egyenjogú volt a férfiakkal (sőt például szellemi teljesítményekben még túl is tett rajtuk). A nő méltán érezhette anomáliának, hogy csak mellékes és megvetett szerep jut neki magából a Harcból, noha már bizonyos lett, hogy a Harc az emberi élet végső értelme és célja.

AZ ANYA

Kamuthy Gézáné nem tartozott e jogokért küzdő, modern nők közé. A kiváltságos osztály tagja volt, idősebb úriasszony, konzervatív hajlamú, s egész lényében élt még valami az eltűnt békeévek "történelem előtti" mentalitásából.

Közvetlen békebeli emlékei nemigen lehettek már, vagy összefolytak azzal, amit gyermekkorában hallott és olvasott. Annál mélyebb benyomást őrzött lelkében a háború kezdő érájának hangulatáról.

Ha nem is történelem előtti, de már történelmi idők voltak azok! Remény és rettegés, zavarok és apokaliptikus sejtelmek évei! Akinek ifjúsága már nem esett bele ebbe az ideges korszakba, alig lehetett sejtelme arról a lelkiállapotról. Azoknak a lelkiállapotáról, akik még nem vették tudomásul a háború véglegességét és változhatatlanságát.

Kamuthynéban ez még eleven élmény volt, kislány kori élmény. Egész életének ízét színezte, mint egy beteg nap ízét a reggeli lidércnyomás. És mostanában kiújult a lidércnyomás, teljes erejével.

Ugyanaz a kibírhatatlan feszültség, az a fojtott rettegés és lázongó kétségbeesés! Amiben akkor élt, ő és mindenki! Az egész emberiség!

Megint a jósjeleket számolta, s agyának rejtekeiből föltámadtak régi, apró, titkos babonái, melyeket már-már elfeledett. Pedig azoknak a rabszolgája volt, sok-sok kínos esztendőn keresztül. Amíg a fia a fronton szenvedett, szinte minden lépését valami nyomasztó babona diktálta, amiről még beszélni sem lehetett senkinek. Akármilyen borzasztón hangzik is, szegény Gézuka halálhíre inkább valami megkönnyebbülést, fölszabadulást jelentett. Ez volt az első, nagy, mindent elborító érzése. Nem kell aggódni többet! Nincs akiért aggódni kellene!

Most úgy képzelte, most fog megbűnhődni ezért a bűnös megkönnyebbülésért. Új nyugtalanság korszaka les már rá, a fia vérén nyert nyugalom után. Most a leányát ítélheti halálra minden perc. (S még ha csak halál volna!)

Az új nyugtalanság korszaka, azzal, hogy félt tőle, már meg is kezdődött.

Nyugtalanságot, izgalmakat lehelt körülötte minden. Még a város képe is megváltozott. Az utcai hangszórók körül, melyek a hivatalos hirdetményeket közvetítették, lihegő asszonyi borzongás gyülekezett. Kamuthyné gyűlölte ezeket a kegyetlen, hangos tölcséreket. Régebben még, legalább az előkelőbb, diszkrét utcákon, megelégedtek a vörös plakátokkal: el lehetett őket kerülni, elfordítani a szemet, átmenni az utca túlsó felére. De ki zárhatta el füleit ez elől a szörnyű, recsegő hang elől? Ezek a készülékek mintha még a rádió primitív idejéből származnának. Kamuthynénak, hazafele jövet a kórházirodából, hol kötelező "önkénytes" szolgálatát teljesítette, kerülőt kellett tenni, mellékutcákra menekülni, hogy ne hallja a hangot, mely csak rémhírt hozhatott.

Máskor vészes inger vonta e hang felé, s mégsem mert a terekhez közelíteni. Félt, hogy valami népgyűlésbe vagy nőgyűlésbe botlik, amilyenek most szinte szakadatlan folytak, s a hangszórók minden mondatát körülkommentálták. Vad arcú némber sivított egy-egy középület erkélyéről, s fegyelmezett, taktushoz szokott tömeg üvöltötte a köteles refrént:

- Éljen a háború!

- Éljenek a harcos asszonyok! - tette hozzá az aktuális lelkesedés különstrófája. - A női frontharcosok!

- Éljen a háború!

Kamuthyné félt a hangulat terrorától, félt a marcona amazonoktól. - Honnan kerül ez a sok veszekedett nőstény? - Mintha máris valami kaszárnyából szabadultak volna. - A női frontharcosok! - Kamuthyné végigremegett a szóra. Ó, nem, rettenetes volna egy ilyen tömegben állani s együtt éljenezni az éljenzőkkel! - S ha nem éljenezne, mi történne akkor?

Néha szeretett volna odarohanni, közbekiáltani, botrányt csinálni. Csodálta, hogy senki sem teszi ezt - hogy nem akad egy hősnő, egy Corday Sarolta! De hisz éppen arról van szó, hogy a nők is hősök legyenek! Ő maga sem lázadozott volna soha maga miatt, ha csak magára gondolna. Hát nem akad egy igazi, elszánt, kétségbeesett asszony, akinek lánya van, mint neki, szép, tehetséges, finom, gyönge idegzetű gyermek?

Mindez csak álom volt. Nem oly idők jártak, a kétségbeesés is józanságot tanult már, s normális embernek éppoly kevéssé jutott eszébe föllázadni a háborús világrend ellen, mint ahogy nem lázadunk a természet legnyomasztóbb kényszerei ellen, a betegség és a halál ellen. Legfeljebb egyénileg iparkodott ki-ki segíteni magán. Ennek pedig nem épp a legjobb módja volt tüntetni vagy botrányt csinálni. Még egy kétségbeesett arc is föltűnhetett. Kamuthyné sokszor hallotta az ura fontoskodó hangján:

- Kétségbeesés nem visz semmire; nyugalommal és hazafias magatartással mindent el lehet érni. - Mindent; elsősorban jó beosztásokat és fölmentéseket. Gézuka sokáig kitűnő beosztásban volt, és ezt az apja "hazafias magatartásának" köszönhette. Maga Géza pedig, az ő nagy nélkülözhetetlenségével és kis testi hibájával olyan szilárdan ül itthon, mintha hírét se hallotta volna a frontnak.

- Persze, az ő korában most már kihúzhatja végképp - gondolta Kamuthyné egészen elkeseredve. - De a fiát mégiscsak oda kellett adnia előbb-utóbb. - És szavak nélkül tette utána a gondolatai mögött settenkedő rettegés: oda kell adnia a lányát is előbb-utóbb.

Két gyermek! két emberélet! mit jelent az? Ezer és ezer pusztul egyre-másra, és az anyák csak annyit búsulnak, mint a macska, ha elveszik kölykeit.

- Az ember ne legyen önző, és ne gondolja, hogy az ő gyermeke pótolhatatlanabb, mint a másé - vigasztalta magát annak idején Kamuthy úr, mert ez volt a divatos vigasztalás. - A harc megy tovább, és nem áll meg. - Az asszony azonban nem tudott ily könnyen vigasztalódni. Finom, előkelő fajból származott ő s egy olyan társadalmi osztályból, melynek gyengébb idegzetű tagjai még mindig megőrizték az egyéni élet luxusát és a szeretet veszedelmes tehetségét. Mióta fiát elvesztette, ez a múltakba való, atavisztikus érzés egyetlenegy tárgyra, leányára gyűlve, mint napsugarak a lencse fókuszában, szinte szerelem módjára égetett.

Ó, hogy irigyelte azokat a többi gazdagokat, akiknél megnyomorított kisdedek visítottak a bölcsőkben! Ha már a sors az ő lelkébe is beoltotta e fájdalmas lángot, mért nem tudhatott ő is gondoskodni féltett magzatairól, mint mások? Önkínzó érzéssel látogatott meg egy fiatal anyát, egy unokahúgát, aki sírva adta szegény kis csecsemőjét az orvos kegyetlen kezeibe.

- Te nem is tudod, kedvesem, milyen boldog vagy te...

- Nyomorék lesz egész életére! - kesergett a kismama, akit a felvilágosult orvos hiába csúfolt ódivatú érzelmességéért.

- Bár Gézuka is nyomorék lett volna! - sóhajtott Kamuthyné.

- De akkoriban még ki gondolt volna rá, hogy gyermekeinek életét biztosítsa? Mind azt hittük, hogy mire felnőnek, úgyis vége lesz... - S elakadt a hangja. (Ó, a béke, a végső győzelem, amiről még ma is szónokolnak!...)

A fiatal anya fölzokogott.

- Ha béke lenne... és a gyermekem nyomorék!

- Ugyan, ugyan, édesem! Erre magad se gondolsz komolyan... Ha erre lehetne gondolni, az orvosok sem vállalkoznának.

A gyermek sivított, mintha megcsonkított testét kérné számon. Kamuthynénak lelke legmélyébe nyilallt a különös vigasztalás: Sohasem lesz béke! Amit persze társaságbeli rendes polgárasszonyhoz illően igyekezett formulázni. Hiszen igaz, hinnünk kell, rendületlenül a végső győzelemben, de azt nem érik meg sem a gyermekeink, sem az unokáink! - És közben folyton csak egy kérdésre gondolt, amit nem mert megkérdezni: vajon megcsinálták volna-e a műtétet akkor is, ha a kicsike lány lenne? Ilyen kérdések izgatták: ezekből szeretett volna következtetéseket vonni az ő leányának sorsára... Vajon elveszettnek tekintik-e már a lányokat is... ha egészségesek? Ó, ha még lehetne valamit csinálni! - Orvossal kellene beszélni - gondolta, mert lelkiismeretét igazában nem a meghalt Gézuka végzete bántotta, hanem az eleven Elzáé, aki az sz-i egyetem legtehetségesebb hallgatója volt. Mégsem beszélt senkivel; csak figyelt.

Mohón szedett föl s raktározott el magában minden kis megjegyzést, jóslatot és rémhírt, amit a nők frontszolgálatának terveiről hallott. Kivált amit suttogva hallott, intim teákon, s ahogyan a híreket kommentálták okos vagy beavatott barátnők:

- Nemsokára - mondták - a nőkből éppen olyan kis százalék fog úgynevezett természetes halállal kimúlni, mint a férfiakból.

- Voltaképp igazság - tette hozzá egy-egy idősebb leány, nagyon elfogulatlanul és fölényesen.

- Igazság! - visszhangzottak a szavak Kamuthynéban. Igazság-e, hogy ha Géza áldozatul esett, essen áldozatul Elza is? De mindjobban érezte a sors kikerülhetetlenségét, az események kérlelhetetlen közeledését. S már-már behunyta szemét, mint akit a sínekre kötöttek...