HOSSZÚJÁRATÚ ÉLETEK...

RÖVIDJÁRATÚ HÁZASSÁGOKKAL

ALBEL ANDOR

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektőra: Szasszúr Szabrina

Borítóterv: Albel Róbert

„Fiamnak, Jorisnak, abból az alkalomból, hogy átveszi a Békecsillag parancsnokságát. Fiam

ebben a könyvben megleled az igazat. Ha a fedélzetre tenné a lábát az ördög, vond fel az árbocra azt a keresztes lobogót, amelyet a hajó papírjai között találsz a fiókban, és én ott termek majd melletted a hídon. Soha ne uralkodjon el rajtad a kétségbeesés, még akkor sem, ha a pokol erőivel kell megküzdened, mert egy dolgot megtanultam az Úr szolgálatában eltöltött hosszú évek alatt: ha egyszer az Úr tudatja veled az Ő akaratát, akkor eszközt is ad ahhoz, hogy engedelmeskedj neki.

Apád.”

Jan de Hartog

részlet Isten után az első c. műből

A Duna sodrásában

1944 május végén a Duna felső szakaszán, Passau alatt, Kirchberg mellett − a túloldalon szemben Dürstein a Wachauval − álcázva álltak a hajóink, a Kassa, a Budapest és a Szeged. A

folyónak még erős volt a sodrása, a part mentén számos ponton örvénylett a víz. Azért, hogy

hasznosan teljen az idő, csónakba szálltam, hogy lefessem a Szeged orránál lekopott merülési

mércét. Egy matróz tartotta kötélen a csónakom, ami egyszercsak megbillent alattam és egy szempillantás alatt a Duna vizében találtam magam. Sodort a víz, egyenesen a Szeged alá.

Felismertem a veszélyt és a part felé igyekeztem, de a sebes víz a hajónak sodort. Meleg, kora nyári nap volt, így lenge ruházat és vékony cipő volt rajtam, ami nem gátolt az úszásban, de most ez sem segített. Felnéztem az égre, mint aki onnan remél megváltást. Előttem a Szeged vasbordái, alattam a folyómeder. Nincs választás! – a víz az úr, az meg könyörtelenül sodort a hajó alá.

Rádöbbentem, egyetlen esélyem, ha képes vagyok átúszni a hajó alatt. Nagy levegőt vettem és

lebuktam a víz alá. Kézzel tapogattam a vaslemezt. Éreztem, hogy vége mindennek, még mindig

lefelé igyekszem és még mindig ugyanazon az oldalon vagyok. Elfogyott a levegőm – nincs remény -, megfulladok!

Lüktető agyam pergetni kezdte életem filmjét: apám, anyám, testvéreim képe bukkant fel, ezután Margit és a kis csöppség, Ferkó, a fiam! Nem, nem maradhatok itt lent, úsznom kell! – ösztökéltem magam. Istenem, Te, akiért a nyírségi kisfalvakban prédikáltam, most segíts! Élnem kell még, ott fent várnak rám. Ki fog tejet hozni naponta Ferkónak?

Lassan engedtem ki tüdőmből a levegőt, de már horpadtam befelé. Egyszercsak átbuktam a túlsó

oldalra és utolsó erőmmel rúgni kezdtem magam felfelé. Aztán – azzal, hogy megjelent felettem az ég

− hirtelen világos lett, és én kapkodtam, haraptam a levegőt. Agyamat az éltben maradás boldogsága öntötte el

− Élek! Élek! Élek! – kiáltottam, és akkor megláttam magam előtt a Bayer Lloyd uszályát.

Gáti Ferenc bemutatja a Dunának fiát, a kis Ferkót, Kirchberg (1945 május)

Tengernyi Istenek

„"Vedd Bacchus urunk maeóni kupáját

S Óceanusra ürítsük!” - szólt, és Óceanushoz

Esdett anyja, az ős úrhoz, meg a nimfa-hugokhoz,”

Vergilius

részlet a Georgica c. tankölteményből

Mielőtt a hajóstörténetbe fognék, visszaevezek Ithakáig, Homérosz isteneinek kíséretében. A

tenger csendjére valamikor az istenek vigyáztak, jó ezt tudni annak, aki az „Isten után az elsőkről”, a tengerészkapitányokról ír.

A tizenkét Olümposzi isten között a tengerek istene, Poszeidón volt, aki Hadésszal – Zeusz után a legnagyobb tisztelettel övezett istennel −, a tengerek, a folyók, a források, az árvizek és a földrengések istensége. Háromágú szigonyát a küklopszoktól és a százkezűektől kapta, és ezzel a szigonnyal képes volt óriási vihart támasztani, felkorbácsolni, vagy lecsillapítani a tenger és a vizek hullámait, más esetben földrengést okozni. Állandóan vitázott Dionüszosszal Naxosz birtoklása miatt, így aztán sokszor párban kószáltak a tengeren, és időnként betársult melléjük Afrodité, a szerelem istennője is. Dionüszosz görög isten – a római mitológiában Bacchus – a bor és mámor megtestesítője, aki ért a mezőgazdasághoz, termékenységhozó, egyben a görög színjátszás patrónusa is. Az ábrázolásokon fején szőlőlevelekből font koszorút visel, egyik kezében borospohár, a másikban a thürszosz, egy hosszú szüreti bot. Homérosz után a tengerészek kedvence e három isten.

A legenda szerint Poszeidón büntette meg Odüsszeuszt, amiért Trója legyőzését magának vindikálta, ezért úgy döntött soha nem engedi hazajutni. Nagyúr volt a tengerek istene, becsülték és félték is a hajósok. Imádkoztak, amikor tengerre szálltak. Még a későbbi görög tengerészgyalogosok is tartottak a hatalmától. Dionüszoszt viszont kedvelték az emberek, mert ő tette mámorossá őket.

A szirének csodás hangú, de gyilkos természetű tengeri nimfák. A kísértés, a világi örömök és az érzéki vágyak megtestesítői: bűvös hangú, asszonyfejű, de madárszárnyakkal és karmokkal rendelkező szörnyek. A híres nimfának, Kalüpszónak − Atlasz lányának − hét évig volt a szeretője Odüsszeusz, míg végül ráunt és tutajt épített, amellyel aztán kereket oldott Ogügián szigetéről. A nimfákat ezután Afrodité a hajósok szolgálatára, a kikötői bordélyokba parancsolta, így a tengerészek kedveltjei lettek. Elhagyva a kikötőket, meztelen képmásaikkal díszítették kabinjaikat. A sziréna, ez az erős hangú, bőgő jelzőkészülék a szirénekről kapta nevét, jelezvén, hogy indul hajó.

Hangjára a bordélyokban elcsattantak a búcsúcsókok, és a kifelé igyekvő tengerészek távoztukban még kiosztottak néhány nagy pofont a hoppon maradt férfiaknak és futottak a kikötőbe. Nem szabad összetéveszteni a sellőkkel, a halfarkú hárpiákkal, akik eredendően a tengerek lakói voltak.

Megemlítem azért a teljesség kedvéért a szibillákat is, akik látnoki képességüknél fogva anélkül fedték fel a jövőt, hogy kérdéseket intéztek volna hozzájuk; többnyire szerencsétlenségeket, baljós eseményeket, katasztrófákat jeleztek előre. Előfordulhat, hogy innen ered a szipirtyók1, a boszorkányok beceneve. Időnként, a kapitányok engedélyével maga Afrodité is felszállt egy-egy

hajóra, de abból gyakran kalamajka támadt. A kikötői kocsmák ellátmányáról Dionüszosz gondoskodott borral, pezsgővel, később tömény italokkal, és még később − akár ma is − drogokkal.

A mámor istene kezdetben csak bort szállított a szép amforákban, amelyekből fehérstólás szüzek töltötték a kancsókba a nemes nedűt és tették a hajósok elé. Később, amikor a hajók eljutottak a Karib-szigetekig, a Brit Királyi Haditengerészet matrózainak kedvenc itala a rum lett, és emellé szólt a rumba. Okoztak is nagy rumbilliont, azaz zűröket, ramazúrikat a kikötői kocsmákban, de arról Rejtő Jenő, alias P. Howard tudna sokat mesélni. Aztán beindultak a sör és whiskygyártó nemzetek ténykedései, és a mámor istenének nagykereskedése azzal töltötte a kikötői lebujokat.

A kikötőkből kifutó hajók tengerészei rendesen bevásároltak a Dionüszosz Szeszipari

Nagykereskedés szereiből, ami nagyon jól jött a nagy viharok okozta félelmek legyőzésére, és a hideg ellen, később a parancsnok által engedélyezett, a hajón tartott rendezvényeken. Hol meg akó számra sem lehetett a hajókra vinni, szesztilalmak idejében egyáltalán nem. Megjegyzem ma is

lelkesen kutatnak a kikötői vámosok a megengedett mennyiségen felül, a hajórakományban elrejtett italok után. Nem csak a hajósok bátorságát tuningolták szesszel, a szárazföldi kapitányok is szeszes italokkal növelték a csatákba induló katonáik bátorságát, fokozva azt egészen a vakmerőségig.

Napóleon például így hajtott neki Moszkvának. Azonban a francia rum felett az orosz vodkával

feltüzelt Kutuzov katonái győzedelmeskedtek. A 20. század nagy háborúiban már hektószámra itatta mindkét szembenálló fél a katonáit, de Dionüszoszt ekkor már senki sem emlegette.

A világ történéseit látva absztinens Apollón ráncolja szemöldökét, Poszeidónnak elektromos kisülései lehetnek, bár én jó szándékkal emlegetem őket, még Dionüszoszt is, aki mára behúzódott a présházba. Én Jókai „Aranyemberéről” írok, a magyar folyami- és tengeri hajósokról egy szubjektív levelezés kapcsán, de objektív szemüvegen át. Persze, számolok a halandó emberekben, a regényekben, filmekben, esetenként személyes emlékekben felgyülemlett tengerészképpel, és pont arra teszek kísérletet, hogy elismerést szerezzek azoknak, akik sokszor egy évből nyolc hónapot vannak távol otthonuktól. Azokról, akik hetekig és sokszor egy-egy hónapig is, közel sem veszélytelen és sokszor nehéz munkával töltik mindennapjaikat. A munkaidő letelte után pedig

kabinjaikban töltve idejüket, levelet írnak és várnak. Aztán, amikor „jutalomként” a kikötő város aszfaltjára lépnek, felszabadultan, a városnézésnek és a szórakozásnak is áldoznak, amire nemsokára fény fog derülni.

Posszeidón atengerek, és a hajósok Istene. (forrás: wikipedia)

„Jaj, csak örökkön az isteneket vádolja az ember:

azt mondják, a csapás mind tőlünk jön, de bizony hogy

ostoba vétkeikért szenvednek a végzeten is túl;”

Homérosz

részlet az Odüsszeia c. eposzból

Behajózás

Mint minden tengerész élet, akként ez a hajóséletről szóló regény is a behajózással kezdődik.

„Kapitányaim” a következő kronológiai sorrendben hajóztak be:

1875-ben lehetett az első behajózása az olasz származású Ernesto Casellinek (1856-1928), akiről nagyon keveset tudok. Anyai dédapám Fiumében végezhetett és ott hajózhatott be először;

1922-ben Potzner Frigyes (1901-1993) a fiumei tengerészeti főiskola elvégzését követően, mint

hajósinas behajózott a „Pannónia” magyar hajóra;

1939. október 10-én Gáti Ferenc (1918-1987) tisztjelöltként kezdte a magyar „Tisza” hajón;

1959-ben Pethő László (1941-2007; született: Szatmárnémeti; anyja neve: Gáti Mária), a debreceni Fazekas Mihály Gimnázium − kitűnő eredménnyel való – elvégzése után megkezdte hajós

életét;

1963. június 27-én Potzner Ferenc (1945-2017), leérettségizve a Toldy Ferenc Gimnáziumban,

Budapesten, a csepeli kikötőben behajózott a DETERT „Badacsony” nevű Duna-tengerjáró hajóra,

ahol hajósinasként, közel egy éven át járta a tengereket;

1966-ban Gáti László (1947-2006; anyja neve: Porcsalmy Erzsébet) elvégezve a Földes Ferenc

Közgazdasági Technikumot behajózott a „Duna”-ra. Később II. osztályú tengerészkapitány rangra

tett szert;

1994-ben Potzner Henrik (1976- ) a középiskolát elvégezve szintén hajóra szegődött és kormányos matrózként szolgált 1994-től egészen 2009-ig, majd ezt követően elhagyta a tengerészhivatást.

A felsorolásból kitűnik, hogy „kapitányaim” apai génjeikben − az Y-kromoszómáikban −

hordozták a tengerészhivatást. Így áttekintve a listát –neveket és dátumokat – nem mond sokat.

Bízom benne, hogy a könyv elolvasása után kirajzolódik majd a tengerészek nagy családjának egy kicsiny szigete, amelyet ők népesítenek be. Kirajzolódik a tengerész élet, a hivatás szépsége, a hajósélet árnyoldalai és esetenként szomorú momentumai. Emberek, akik az első behajózáskor még lelkes suhancok, akik elszakadva a családjuktól elindulnak megtapasztalni a folyót, a tengert, és az óceánokat.

„Arcomba, hajamba kapott (tavaszi

szél leng igy a réteken) -

zavaromba vegyűlt, s mégis csoda-új

üdvözlet volt nekem.”

Coleridge

részlet az Ének a vén tengerészről c. versből

Szabó Lőrinc fordítása

Az utódok: Pethő László (1941-2007),

Potzner Ferenc (1945-2017),

Gáti László (1947-2006),

Potzner Henrik (1976-)

(kisméretű portré fotók filmszerűen egymás mellett, nem egyenruhás felvételek-fiatalkori

képek)

A hajóinas, a deck boy − aki megtisztítja a fedélzeteket és a hajók fedélzeti szerelvényeit, −nagy kalandokról és sok pénzről álmodik. Elindul a parancsnoki hídra vezető lépcsőkön, és ha kellően kitartó és szorgalmas, leteszi a szükséges vizsgákat: tisztjelölt, tiszt, majd kapitány lesz, és végül parancsnoki megbízatást is teljesíthet. Nem sejti még, hogy mit jelent átlagban évi 8−10 hónapot a vízen, a hajón tölteni, és csupán kettőt-hármat a szárazföldön. Otthonában − ha van neki−, a

megmaradt barátok közt tölthetné idejét, vagy azzal a kislánnyal, aki lehet, már egy másik férfi karikagyűrűjével az úján fogadja, és azt suttogja − mint egykor könyvem főszereplőjének − a Don mellől visszatérő Ferinek: „Most már nem csókolhatsz meg!” A felnőtt tengerész társkeresése – ami végig kíséri Gáti Ferenc életét – mely csak néhány részletében egyedi, bizony nem egyszerű, és a

„találat” sem biztos. A szerelem csak a mesékben, az operettekben és a filmvásznon győz le minden akadályt, a szárazföldön maradt kislány, a kedves, az élettárs, a felség, az asszony eleinte hősiesen küzd a társtalansággal, aztán vagy viseli terhét, vagy feladja. Ahogy az ének szól: „Vaya con dios, my darling”. Sok esküvői csokor végzi a vizeken. Áldott állapotban, otthon a gyermekét és párját váró asszony már kevésbé lelkesedik a hajókért. Mennek és jönnek a levelek, először sűrűn, majd ritkábban. A tengerész a kikötést várja, ahol a tiszt átveszi és átadja neki a levelet, az otthoniak a postást. Izgatottan bontja, tépi fel a borítékot –nehogy valami rossz hír jöjjön – és van, hogy boldogan hívja meg egy sörre, whyskire társait: „Fiam született!” – felkiáltással. A másik fél számára jó hír, amikor találkozási lehetőség adódik Antwerpentől–Rijekáig, valamelyik kikötővárosban. Útra kél, −

ha lehet, már egy nappal a kedves hajójának érkezése előtt ott várakozik – majd pár nap, esetleg egy hét együttlét, meghitt séták, szórakozás és ajándékvásárlás után búcsút intenek egymásnak. Persze a tengerész sem általában a hűség mintapéldánya, de erről annyit regélnek, hogy most nem idézem a kikötői kocsmák és lebujok, sztriptíz bárok és mások forró hangulatát. Nem említem a behajózó

parancsnok számos tennivalóját egy kikötés után az adminisztrációs és hivatali eljárásokat, a ki- és berakodást. Miután megérkezik a fedélzetre a révkalauz, felhúzzák a főlépcsőt és megszólal a csengő, a kürt, amely az indulást jelzi.

Felhívom a figyelmet egy-két, a könyvben használt navigációs jelre:

A horgony általában a tengerészet jelképe, bár manapság divatból sokan viselik nyakláncon,

karkötőn, vagy tetováltatják bőrükre olyanok is, akik soha nem láttak tengert, folyót vagy hajót és tengerészt is csak képen. Persze ők védekezhetnek azzal, hogy a vasmacska átvitt értelemben a

remény és az állhatatosság szimbóluma is. Számos folyamok melletti, tengerparti, óceáni, és szigeti nép tiszteli, és néhol féli is ezt a jelet. A régi indiaiaknál a béke és a hírnökök jelének tekintették. Ez utóbbi áll közelebb az eredeti szimbólum értelmezéséhez, amely kikötést, révbe érést, megbékélést és a megnyugvást hordozza.

I. Fejezet: Debreceni érettségitől a karpaszományig

„Akarom, mert ez bús merészség,

Akarom, mert világ csodája:

Valaki az Értől indul el

S befut a szent, nagy Óceánba.”

Ady Endre

részlet Az Értől az Oceánig c. versből

Ady Endre Gáti Ferenc születése előtt 10 évvel írta versének ezeket a sorait. Azért idézem, mert

− mint ez később kiderül − Gáti Ferenc az Érhez földrajzi közelségben töltötte gyermek- és ifjú korát, majd eljutott az Óceánig. Lőrik Editnek – későbbi feleségének – írott leveleiben, egy a magyar rög hajdúsági talaján edződött tengerészkapitányként, − aki számos hajót parancsnokolt − néz

szembe a múltjával. Nem udvarol a kedvesnek, hanem papírra veti: „Ez vagyok én!”. Nem fényesíti sok esetben szerencsétlenül alakult életét, nem játszik szánalomra, csupán megértést vár el attól, aki hajlandó lesz vele folytatni az életet. Igyekeztem megőrizni leveleinek ízét, − az egyszerű

tőmondatos fogalmazást −, a Debreceni Református Kollégiumban tanult betűvetését, és a nyírségi táj szavait, az ő gondolkodásmódját és stílusát. Különösen attól érdekes, és izgalmas ez a történet,

−amely a regény fő sodrát adja –, mert egy olyan hivatásról szól, a hajósokról, akik tengerészek akkor is, ha tavi vagy folyami hajósként sohasem ringott alattuk a tengerek vize. Amint azt Konrád írja: „A tengeren bűnbocsánatot nyerünk, s üdvözül a halhatatlan lélek, a tenger arra emlékeztet bennünket, hogy valaha istenek voltunk.”.

Gáti Ferencet a tisztesség és egy erős és kitartó, − de szerényen megmutatkozó − konokság

vezeti végig gyermek- és ifjúkorán. A kötelességtudat óvja a háborúban és tereli, sodorja a folyók, tengerek és az óceánok felé. Tengerész lesz, nem számolva azzal, hogy a társkereső ember természete mily nehezen viseli a hónapokra, esetenként évekre történő elválásokat.

Ezekkel a gondolatokkal „hajózzunk be” egy hosszújáratú tengerészkapitány életébe.

Latakia és Algír között a tengeren

Levante a Földközi-tenger kis-ázsiai partvidékét jelöli, a Közel-Kelet neve volt, a mai Izrael, Jordánia, Szíria és Libanon térsége. A levantei kereskedelem megnevezés alatt mindazt a kereskedelmet értjük, amely ezt a területet kötötte össze Európával, a régi időkben elsősorban Itáliával. Latakia, Szíria tizennégy kormányzóságának egyike. Az ország északnyugati részén fekszik, nyugaton a Földközi-tenger határolja. Központja Latakia városa. Titokzatos, lármás keleti bazárjaival Seherezadét − akit Sáhriár király hűtlensége miatt ki akart végeztetni – és vele együtt az Ezeregyéjszaka meséinek a hangulatát idézi. Ha az európai utazó Keletre indult, a levantei kikötőkön, Szmirnán, Adanán, Latakián, Bejrúton át vezetett az útja. Valaha nyüzsgő, eleven városok voltak ezek, népek, nyelvek, kultúrák keresztútjai. Szép, de hányatott sorsú vidék ez, amelyet a harcok sokszor elsöpörtek, leromboltak, s ezzel együtt sok-sok emberi sorsot tettek tönkre. Ma is ez történik, bár Lattakiát viszonylag megkímélték a harcok.

Fotó: Latakya syria port

Gáti Ferenc 1973. július 24-én indult el Lattakiából a „Debrecen”-nel. Levelét 1973. július 28-án kezdte írni. 1973 augusztus hó elején kötött ki Algírban.

Algír a Földközi-tenger partján fekvő város, a környező hegyoldalak lankás lejtőin fokozatosan ereszkedik le egészen a tengerpartig. A 100 km hosszan elnyúló, 15-20 km széles, termékeny

Mitidzsa és a tenger találkozásánál, egy sarló alakban nyíló öböl mentén helyezkedik el. 1510-ben a spanyolok, majd 1541-ben a törökök foglalták el és egy évtized híján 300 évig birtokolták. A 16.

századra már jelentős kikötővel rendelkezett, de kalózfejedelmek irányították és a város fő bevételi forrása ekkor a kalózkodás és a rabszolga-kereskedelem volt. 1830. július 5-én francia gyarmatosítók kezére jutott, akik a kalózkodás felszámolásának ürügyén szinte ellenállás nélkül foglalták el, s innen indultak az ország leigázására. Ekkor a város lakossága már alig haladta meg a 30.000 főt. Több mint 130 évig Algír volt a francia gyarmatosítás legfontosabb afrikai központja. Kikötője, köszönhetően kedvező stratégiai fekvésének, az ország külkereskedelmének ma is jelentős tényezője. Az óváros, a Kaszba török fennhatóság alatt épült és az UNESCO a Világörökség részévé nyilvánította. „Alger la Blanche” („Algír, a Fehér Város.”) − mondták a francia gyarmatosítók, akiknek emléke elválaszthatatlan Algír képétől. A boulevard-ok és a tengerparti sétány (Boulevard de Front de Mer) is a franciák hagyatéka, akik másfél évszázados uralmat követően az 1962-ben kivívott függetlenség után hagyták el az országot. A középkori, erődítménnyel védett városmagon, a Kaszbán kívül semmi nem maradt az eredeti arab épületekből, amelyek helyét többnyire a francia Hausmann-stílusú, erkélyes, kovácsoltvas díszítésű épületek vették át. Algírba hajón kell megérkezni – mondják, akik látták már a várost messziről, a tenger felől. A hegyoldalakra épült algériai főváros öble a Földközi-tenger egyik legszebbike: a víz kékje után vakító fehér épületek sokaságával találkozunk, a horizonton a hegyek zöld koronája látható. Jó időben Kabília kétezer méter magas hegycsúcsai

tárulnak a szemünk elé.

Részlet Gáti Ferenc – feleségének − Lőrik Editnek írott leveléből:

„Kedves Editkém!

Hogy nekem milyen mázlim van Magával, az nem mindennapi. Képzelje, a 20-án géppel írt levelét 24-én Latakián, délután, igaz az utolsó pillanatban, de megkaptam a kiléptető vizsgálatkor. Akkor rögtön nem is bontottam fel, mert máris indultunk és különben is a levelemet már délelőtt postára adtam (csak Magának írtam, mivel mástól én sem kaptam) és így válaszolni már nem volt mód.

Indulás után még két órát őrségben voltam. Most ugyanis csak két tiszt van (Péter szabira ment) és helyette is besegítek. – Vállaltam két útra ezt a megoldást, hogy Maga is megkaphassa a három szál szegfűt és a bon-bont közvetlen futáromtól. Boldogan tapasztalom, hogy örömmel fogadta

figyelmességemet. Nem is az elején szoktak a problémák nálam lenni, hanem inkább a végén. – No, de erre ráérünk még kitérni.

Szóval este nyolc óra után még le is zuhanyoztam a napi por-adagot magamról, és mint kutya a finom csonttal vonultam ágyba a Maga friss levelével. Tulajdonképpen csak akkor állapítottam meg, hogy milyen friss keletű. Persze ezt nem lehetett fekve kibírni, meg kényelmesebb is asztal mellett

olvasni, így hát ismét felkeltem. Nem kellett hozzá sok ceremónia, azóta is azt olvasgatom naponta legalább egyszer. Más érdemleges olvasnivalóm úgysem igen akad. Apropó, még Lacikától is kaptam érkezéskor levelet, mert mikor két hete ott járt, hagyott nekem pár sort. Arról írt, hogy reméli, egészséges vagyok (vigyázzak a fröccsökre!) és hogy jövőre, ha a lakásügye rendben lesz, megnősül.

Úgy érzi, itt az ideje (26 éves most). No lám, még semmit sem írtam és máris tele egy oldal.