Robert A. Kahn

A gyűlölet szabadsága

– amerikai és európai

perspektívák

Válogatott tanulmányok

Wolters Kluwer • Budapest, 2016

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2016

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info-hu@wolterskluwer.com

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Tóth Gábor, a Wolters Kluwer Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: Fehér Nóra

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Rajházi Mónika

Felelős szerkesztő: Horváth Krisztina

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Kft.

Nyomdai előkészítés: KorrInfo Kft.

ISBN 978 963 295 717 3

Termékkód: YEB1660

Szakmai partner:

Az NMHH Médiatanácsának Médiatudományi Intézete

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a shop.wk.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerző:

Robert A. Kahn

A kötetet szerkesztette:

Koltay András

A kötet utószavát írta:

Papp János Tamás

A fordításokat a szerző és a további szerzői jogi jogosultak engedélyével jelentetjük meg.

A kötetben szereplő tanulmányok eredeti megjelenési helyét a kötet végén közöljük.

Fordította:

Adorjáni Panna

Bakonyi-Tánczos Vera

Bozai Ágota

Csertő István

Fazekas Katalin

Guld Ádám

Gulyás Luca

Gulyás Veronika

Gyimesi Bálint

Györe Gabriella

Horváth Krisztina

Ipso Jure Fordítóiroda

Kincsei Attila

Schreckné Juhász Judit

A fordítást lektorálta:

Papp János Tamás

Koltay András (Az egyik tizenkilenc, a másik egy híján húsz? című tanulmányt)

Reményi Édua Vénusz (Sértő szimbólumok és a gyűlöletbeszéd szabályozása – hol legyen a határ? című tanulmányt)

Sorozatszerkesztők::

Koltay András – Nyakas Levente

© Robert A. Kahn

© Koltay András (szerkesztés), Papp János Tamás (utószó), Budapest, 2016

© Adorjáni Panna, Bakonyi-Tánczos Vera, Bozai Ágota, Csertő István, Fazekas Katalin, Guld Ádám, Gulyás Luca, Gulyás Veronika, Gyimesi Bálint, Györe Gabriella, Horváth Krisztina, Ipso Jure Fordítóiroda, Kincsei Attila, Schreckné Juhász Judit (magyar fordítás), Budapest, 2016

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2016

© Emerald Publishing, Oxford University Press, Paragon House, Wolters Kluwer Kft.

Előszó a magyar Olvasóhoz

Tiltani kell-e a gyűlöletbeszédet? Más választ adunk-e, ha a gyűlöletbeszéd népirtástagadásban nyilvánul meg (feltéve, hogy a népirtás tagadása a gyűlöletbeszéd egy formája)? A társadalom gyűlöletbeszéddel kapcsolatos jogi toleranciája azt jelenti-e, hogy a társadalomnak jóvá kell hagynia bizonyos sértő beszédaktusokat? Például az egyesült államokbeli újságok az Első Alkotmánykiegészítés alapján kötelesek voltak-e közzétenni a dán karikatúrákat? Mi a helyzet a vallások gyalázásával? A vallásgyalázásra vonatkozó tilalmakat könnyen elutasíthatjuk azzal, hogy nincs helyük a modern társadalomban. Ez vajon azt jelenti, hogy a vallási gyűlöletre uszító beszéd tiltása szintén jogszerűtlen? Mit gondoljunk a vallási öltözékek, például a hidzsáb, burka vagy burkini viselésének betiltásáról? Mi motiválja az ilyen tilalmakat? Vajon egy új jelenségről van szó, vagy csupán újabb példáját láthatjuk annak, amikor a társadalom a jogot eszközül használva tiltja meg a társadalom bizonyos tagjait zavaró öltözékek viselését?

Ilyen és ezekhez hasonló kérdésekkel foglalkoznak a jelen kötetben található tanulmányok. A különböző társadalmak eltérő válaszokat adhatnak a fenti kérdésekre. Franciaország és Németország az Egyesült Államoktól eltérő következtetésekre juthat, ahogyan más álláspontot foglalhat el az Egyesült Királyság, Dánia vagy Magyarország. Ezenfelül a gyűlöletbeszéd szabályozásával, illetve a szabályozás módjával kapcsolatos döntések nézeteltérésekhez vezethetnek az egyes társadalmakon belül és azok között is. Az amerikai Virginia v. Black (2003)[1] ügyben eljáró Sandra Day O’Connor és Clarence Thomas bírók például eltérő következtetésre jutottak azzal kapcsolatban, hogy egy lángoló kereszt vajon természeténél fogva félelmet kelt-e másokban.[2] Franciaország ezzel szemben egyfelől jogszabályban tiltja bizonyos történelmi események tagadását (például az atlanti rabszolga-kereskedelem vagy a francia gyarmati uralom által biztosított előnyök tagadását), másfelől pedig tanúja volt az elismert francia történészek által éppen a hasonló jogszabályok elleni tiltakozás céljából létrehozott Liberté pour l’Histoire nevű csoport felemelkedésének.[3]

Mindezek a megfontolások kérdéseket vetnek fel a szólásszabadság hagyományos amerikai megközelítésének fenntarthatóságával kapcsolatban. A hagyományos modell szerint az Egyesült Államok a kivételezettség földje, amelynek fontos ismertetőjegye a véleménynyilvánítás – legalábbis a politikai jellegű véleménynyilvánítás – emberemlékezet (de legalább 1940) óta fennálló védelme. Bizonyos tekintetben ez a megközelítés egyfelől valódi tartalmat hordoz. A véleménynyilvánítás védelme amerikai megközelítésének megértéséhez ismernünk kell a szólásszabadság amerikai történetét, amely az Első Alkotmánykiegészítéssel kezdődött. Ezt követte az I. világháború idején kidolgozott „nyilvánvaló és közvetlen veszély” doktrína felemelkedése,[4] az 1940-es és 50-es évek kommunistaellenes hisztériája, valamint a közvetlenül fenyegető erőszakra uszítás Brandenburg v. Ohio (1969) ügyben kidolgozott mércéje.[5] Ezzel együtt a véleménynyilvánítás kérdéseit érintő viták az Egyesült Államokban túlságosan gyakran fordulnak a véleménynyilvánítás védelmének nemzeti mitológiája felé ahelyett, hogy elvi alapú vitát folytatnának arról, mikor, hol és milyen okkal indokolt korlátozni a szólást.[6]

A hagyományos történet azonban nem teljesen igaz. Amint arra Samuel Walker rámutatott,[7] az amerikai szólásszabadság „abszolutizmusának” felemelkedése viszonylag új fejlemény. Az 1930-as és 40-es évek alatt több amerikai tagállam (köztük New Jersey) fogadott el a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályokat; az Egyesült Államok Legfelső Bírósága 1952-ben a Beauharnais v. Illinois ügyben a becsületsértésre vonatkozó tagállami jogszabályok alkotmányosságát állapította meg.[8] Még a modern korban is találhatunk a véleménynyilvánítás cenzúrájaként működő jogszabályokat. Több tagállam – köztük New York, Virginia és Georgia – betiltotta az álarcos tüntetéseket; a tilalom Georgia és Virginia esetében közvetlenül a Ku-Klux-Klannal kapcsolatos tapasztalatokból fakadt. A keresztégetés is büntethető, ha annak célja a megfélemlítés.[9] Az amerikai modell tehát teljes egészében még az Egyesült Államokban sem érvényesül.

Ez a komplexitás valamelyest árnyalja azt a markáns ellentétet, amelyet a gyűlöletbeszédről szóló egyes tanulmányok Európa és az Egyesült Államok között látni vélnek. E tanulmányok jellemzően a demokratikus és heterogén Egyesült Államokat az idősebb és homogénebb Európával állítják szembe.[10] Amikor pedig a szakemberek a náci korszak hatásait vizsgálják, hajlamosak minimalizálni azok jelentőségét, mondván, hogy a gyűlöletbeszéd korlátozása 1948-ban vagy 1960-ban indokolt lehetett, de ma már nem az. Nem értek egyet ezzel a meglátással. Véleményem szerint a náci múlt tapasztalatai szerepet játszottak a gyűlöletbeszédre vonatkozó európai szabályok fejlődésében és – bizonyos mértékig – az iszlám öltözékek betiltásával kapcsolatos vitákban is.

Az e kötetben található tanulmányok ezt a megközelítést tükrözik, egyúttal rámutatnak a múlt értelmezésének képlékenységére is. Az 1930-as években Karl Loewenstein Németországból az Egyesült Államokba utazott, és azt terjesztette, hogy a világ „fejlett” részében az országok törvényeket hoznak a fasizmus növekvő veszélyével szemben.[11] A világháború után változatos és egymással versengő módon tettek utalásokat a náci múltra a gyűlöletbeszéd kontextusában. Egyfelől, a nácik ismételt felemelkedésétől való félelem sok mindent elárul Németországról, ahol a holokauszttagadás tilalma pontosan illeszkedik a horogkereszt használatát, a Deutschland Über Alles első versszakát és a Horst Wessel dalát betiltó kultúrába. Az sem meglepő, hogy egy ilyen társadalom „totalitárius” szimbólumként tekintene a hidzsábra.[12] Másfelől, a nácik könyveket égettek: az Atlanti-óceán mindkét partján élő emberek jelentős része számára a náci múlttal való szembenézés egyik módja a cenzúra elutasítása. A jobboldali populisták – például Geert Wilders – felemelkedése tovább bonyolítja a helyzetet. Míg Wilders az iszlámot fasisztának nevezve a győzedelmes szövetséges erők náci Németországgal szembeni küzdelmének köpönyegébe bújik, a Hollandiában és Németországban élő muszlimok az 1930-as évek zsidóságához hasonlítják magukat.[13]

A szólásszabadság amerikai felfogása ugyanakkor nem az egyetlen példa azok előtt, akik elutasítják a gyűlöletbeszéd korlátozását. Vegyük például Flemming Rose esetét, aki megjelentette a Mohamed prófétát ábrázoló karikatúrákat. Ő a sértő beszéd tilalmával szemben „abszolutista” álláspontra helyezkedett, ami meg is felel az amerikai abszolutista sztereotípiának. Míg azonban Rose időnként Oliver Wendell Holmes „tűz a zsúfolt színházban” hasonlatára utal,[14] a szólásszabadság iránti megközelítése sokkal inkább a Szovjetunióval kapcsolatos tapasztalataiból, valamint az embert történetmesélő állatnak tekintő Salman Rushdie nézeteiből fakad.[15] Mindeközben Franciaországban az emlékezéstörvények ellenzői egészen máshogy gondolkodnak a szólásszabadságról. Az emlékezéstörvényekkel nem pusztán az a probléma, hogy korlátozzák a véleménynyilvánítást, hanem az, hogy a politikusok és az etnikumok lobbistái visszaélnek a nemzeti múltat őrző történészek szerepével.[16] Íme tehát kettő, a szólásszabadságot védelmező, mégis egymástól igen eltérő felfogás, amelyek ugyanakkor egyáltalán nem a klasszikus amerikai megközelítést követik. Ennélfogva aláássák az Európa kontra Amerika sztereotípiákat, amelyek a gyűlöletbeszédre vonatkozó szabályok földrajzi vonatkozásainak jobb megértése felé mutatnak.

***

Az e kötetben található tanulmányok a sztereotípiák egy másik, normatív jellegű csoportjára is reflektálnak. A gyűlöletbeszéd szabályozásáról folyó viták gyakran egymást kizáró vagy-vagy lehetőségekként jelennek meg – büntetni vagy tűrni –, úgy, mintha minden beszédaktus esetén ugyanazt a választ kellene alkalmaznunk, tekintet nélkül arra, hogy mennyire is sértő az adott megnyilvánulás. Ha a toleranciát választjuk, a vitának vége is – nem szükséges véleményt formálni például arról, hogy az európai országoknak a holokauszttagadást általános tilalommal kell-e büntetniük, súlyosbító körülménynek kellene-e tekinteniük, vagy a gyűlöletbeszédre vonatkozó hagyományos jogszabályok alapján kellene-e (valamivel ritkábban) büntetniük.[17] Arra sincs szükség, hogy megvizsgáljuk, mivel is jár valójában a tolerancia. A gyűlöletbeszéd tiltásának elmaradása azt jelentené, hogy a különböző médiumoknak – újságoknak, televíziós műsoroknak, internetes felületeknek – sértő képeket kell megjeleníteniük?[18] A dán karikatúrák közzétételét megtagadó amerikai újságok példája jól mutatja, hogy – miként arra Nadine Strossen, az American Civil Liberties Union jogvédő szervezet egykori elnöke is kétséget kizáróan rámutatott – a formális tolerancia tökéletesen összeegyeztethető az informális cenzúrával.[19] Ugyanakkor a Dániával való szolidaritás kifejezéseképpen a karikatúrákat a gyűlöletbeszédre vonatkozó törvények ellenére közzétevő európai újságok döntése jelzi, hogy ennek az ellenkezője is előfordulhat.

A gyűlöletbeszédre adott eltérő válaszok áttekintése kiterjed a büntetőperek és büntetőeljárások vizsgálatára is. Jelentősen aláássa a gyűlöletbeszéd alapján indítható büntetőeljárások értelmét, ha egy eljárás a kívánttól éppen ellenkező hatást vált ki, ha egy Ernst Zündel „bíróságra viheti a holokausztot”.[20] Ez a probléma minden ilyen jellegű büntetőeljárásban felmerül – vajon a vádlott, éppen a bíróság nyilvánosságát felhasználva, nem tudja-e tovább terjeszteni a társadalom által leküzdeni kívánt gyűlöletcselekményeket? Nehéz eldönteni, hogy a védelem mikor jár sikerrel, az eljárás jogi kimenetele pedig nem mindig a legjobb útjelző e kérdés eldöntésében. 1985-ben egy torontói bíróság hamis hírek terjesztése miatt elítélte ugyan Ernst Zündelt, az eljárás valódi üzenetével kapcsolatban azonban kérdéseket vet fel az a körülmény, hogy az eljáró bíró nem volt hajlandó köztudomású tényként hivatalosan elismerni a holokausztot. Ezzel szemben 2007-ben ugyan felmentették a francia Charlie Hebdo magazin szerkesztőit a dán karikatúrák közzétételével kapcsolatos vádak alól, az eljáró bíróság azonban rámutatott arra, hogy a karikatúrák jelentős sérelmet okoztak a franciaországi muzulmán közösségnek – jelezve ezzel, hogy a muzulmán közösség jogi értelemben vett vereségével azért nincs vége a történetnek.[21]

Szintén jelentőséggel bír, hogy hogyan kategorizáljuk a különböző beszédaktusokat, tekintet nélkül arra, hogy azokat a társadalom bünteti-e. 1993-ban a cenzúrát elítélő Deborah Lipstadt nem volt hajlandó revizionizmusként hivatkozni a holokauszttagadásra, mert a revizionizmus a történészek rendes tevékenységei közé tartozik.[22] A holokauszttagadást, az örmény népirtás tagadását vagy a népirtás tagadását általánosságban véve elismerhetjük a gyűlöletbeszéd formájaként anélkül is, hogy szükségszerűen polgári vagy büntetőjogi szankciót akarnánk érvényesíteni.[23] Hasonlóképpen, elismerhetjük a Mohamed prófétát ábrázoló karikatúrák közzétételével egyes muszlimoknak okozott sérelmet annak ellenére is, hogy támogatjuk Flemming Rose e karikatúrák közzétételéhez való jogát.[24] Végül pedig elismerhetjük a blaszfémia egyes formái által okozott lehetséges sérelmeket, azzal együtt, hogy felhívjuk a figyelmet a blaszfémiát tiltó jogszabályok elfogadásának vagy a vallásgyalázást tiltó és az egész világra kiterjedő általános mérce kidolgozásának veszélyeire.[25] A beszédaktusok kategorizálása tehát nem szükségszerűen jár együtt azok büntetőjogi megítélésével.

A kategorizálás valódi hatása az, hogy lehetőséget ad a válaszadásra. A szabad társadalmak a véleménynyilvánítás igen széles tárházát engedik meg, ideértve a sértő megnyilvánulásokat is. A társadalomnak azonban egyúttal teret kell biztosítania a beszédaktus áldozatai számára is, hogy az adott megnyilvánulást anélkül nevezhessék sértőnek, hogy őket cenzorként, túlságosan érzékenyként vagy a politikai korrektség támogatóiként bélyegeznék meg. Annak érdekében, hogy a válaszreakciók valóban jelentőséggel bírjanak, arra van szükség, hogy a sértett csoportnak lehetősége legyen meggyőzni a társadalmat arról, hogy a holokauszttagadás a legtöbbször gyűlöletbeszéd, a dán karikatúrák jelentős része iszlamofób, és az anticionista megnyilvánulások egy része egyben antiszemita is.[26] E cél elérése érdekében a tanulmányok egy része kísérletet tesz e kérdések tisztázására – még ha a válaszok joghatással nem rendelkeznek is.

***

A gyűlöletbeszéd szabályozása tehát összetettebb problémakör annál, mint azt a hagyományos „Európa kontra Amerika” vagy „büntetés kontra elfogadás” modellek alapján gondolnánk. De miért fontos ez? A jelen kötetben található tanulmányok három okot említenek. Először is, a világ egyre inkább nemzetközi és egymástól függő szereplők által benépesített hely, ahol egyre nagyobb nyomás hat a véleménynyilvánítás kérdéseit érintő konvergencia irányába. Ez jelenik meg a népirtás tagadásával kapcsolatban egész Európára kiterjedő mércét megállapító 2008. évi kerethatározatban, vagy éppen az információt az országhatárokon keresztül közvetítő közösségi média egyre fokozódó jelentőségében. Ilyen környezetben elengedhetetlen, hogy megértsük az egyes országok gyűlöletbeszéddel kapcsolatos eltérő megközelítéseit, amelyek hatással vannak az országhatárokon keresztül zajló kommunikációra is.

Másodszor, más kultúrák (vagy kultúrán belüli csoportok) gyűlöletbeszéddel kapcsolatos nézeteinek megértése az első lépés az empátia felé. A szólásszabadság amerikai felfogása már jól ismert. A kanadai felfogás ettől egészen eltérő – ott a parlament szupremáciája, a királynő és a királyi kanadai lovasrendőrség játszik kiemelkedő szerepet a kontinens rendjének fenntartásában.[27] Ha az amerikai megközelítés vizsgálatához hasonló figyelemmel tekintenénk át a véleménynyilvánításra vonatkozó francia, német, holland vagy magyar szabályok hátterét, közelebb kerülnénk a szólásszabadság védelme és a gyűlöletbeszéd korlátozása közötti globális egyensúlyra vonatkozó vita új és termékenyebb módjának kidolgozásához. Ez a fajta megértés segíthet bennünket a múlt hibáinak elkerülésében is: a muszlim ruházatra vonatkozó tilalmak például más színben tűnnek fel, ha a 19. században az Egyesült Államokban és Németországban a katolikus öltözékekre vonatkozó tilalmak fényében vizsgáljuk őket.[28]

Végül pedig a gyűlöletbeszéd eltérő szabályozási rendszereinek megértése hozzájárulhat az elméleti háttér kialakításához is. Itt szeretnék rámutatni Eric Heinze Hate Speech and Democratic Citizenship című 2016-ban megjelent új könyvére. Robert Posthoz hasonlóan Heinze is demokratikus legitimációhoz köti a szólásszabadságot, és amellett érvel, hogy a gyűlöletbeszédet tiltó társadalom általánosságban véve soha nem lehet teljesen legitim. Heinze azonban csavar egyet a demokratikus legitimációval kapcsolatos elméletén: a gyűlöletbeszédre vonatkozó tilalmak kizárólag régóta fennálló, gyarapodó és stabil demokráciában tekinthetők per se illegitimnek.[29] E jellemzők nem az Első Alkotmánykiegészítést követő Amerika erényeiben gyökereznek, hanem sokkal inkább tapasztalaton alapuló és mérhető, bármely társadalom kontextusában értékelhető kritériumokról van szó.[30] Az idő múlásával pedig az egyes társadalmak esetében is változhat, hogy rendelkeznek-e ezekkel a jellemzőkkel. Heinze egy aprólékosabb megközelítést választ, szakít az Amerikát középpontba állító korábbi munkák hagyományával, és a tanulmányaimban is bemutatott árnyaltabb képet nyújt.

Az Előszó végén szeretném egy utazásra hívni az Olvasót, amely során megismerheti, hogy a különböző országokban, így Kanadában, Franciaországban, Németországban, Dániában és Hollandiában élő emberek hogyan viszonyulnak a gyűlöletbeszédhez. Ismerje meg, hogy a történelmi események hogyan formálják a gyűlöletbeszédhez való viszonyulásunkat, és tekintse át a lehetséges válaszaink széles tárházát! A gyűlöletbeszédre vonatkozó jog területe igen sokszínű – sűrű erdőkkel, tekergő ösvényekkel teli vidék, ahol csodálatos kilátást kínáló meredélyeket is találhatunk. Engedjék meg, hogy vezetőjük legyek ezen az utazáson!

Minneapolis, 2016. szeptember

Robert A. Kahn

Szerkesztői bevezető

Kahn professzornak a szólásszabadsághoz kapcsolódó tudományos munkássága három témával foglalkozik kiemelt alapossággal, amelyek egymással is szorosan összefüggnek. Ezek: a gyűlöletbeszéd, a blaszfémia, valamint a népirtások tagadásának korlátozása.

E három téma kivétel nélkül olyan, amelyek tekintetében a mainstream egyesült államokbeli jogi gondolkodás és a bíróságok által alkalmazott jogi doktrínák kellően kiforrottak; ennek ellenére természetesen a jogtudósok folyamatosan vizsgálják e doktrínák további érvényességét. De Kahn professzor munkássága nem csak annyiban érdekes, amennyiben írásaiban rendkívül plasztikusan világít rá az amerikai szólásszabadság-jogi gondolkodás főbb vonásaira e három, Európában és azon belül Magyarországon is igen gyakran tárgyalt téma vonatkozásában. A legtöbb amerikai szerzőtől eltérően munkáiban mély empátiával viseltetik az európai jogrendszerek iránt, és igyekszik nem pusztán megérteni az európai és az amerikai jogrendszerek közötti – az általa vizsgált kérdések tekintetében igencsak élesen kirajzolódó – különbségeket, hanem meg is magyarázni azokat olvasóinak. Ez fáradságos feladat, és messze több szükséges hozzá, mint az egyes büntetőjogi kódexek vagy bírósági ítéletek szövegének ismerete és bemutatása: szükség van az egyes társadalmak, nemzetek, közösségek történelmének, hagyományainak, gondolkodásmódjának, közéleti vitáinak, intellektuális életének vizsgálatára és befogadására is. Kahn professzor az európai jogi gondolkodásmód lényegi pontjainak azonosításával az amerikai jogrendszer által választott megközelítés megértését és megítélését is jóval mélyebben és alaposabban teszi lehetővé, mind európai, mind tengerentúli olvasói számára. Nem pusztán az alkalmazott szabályok és gyakorlati érvényesülésük bemutatására törekszik, hanem a korlátozások mögötti érvek és érdekek részletekbe menő elemzése által olvasói számára a saját jogrendszerük döntései mögötti mozgatórugókat is más megvilágításba helyezve tárja fel. Végeredményben ez lenne a jogösszehasonlítás egyetlen, biztosra vehető haszna: saját jogrendszerünk és jogi kultúránk mélyebb megismerése.

A kötet, amelyet a tisztelt Olvasó kezében tart, jellegében eltér a Wolters Kluwer kiadó által 2012 óta gondozott médiatudományi könyvsorozatban korábban megjelent, magyarra fordított külföldi művektől. Ez a kötet ugyanis – hasonlóan Frederick Schauer gyűjteményes kötetéhez (A demokrácia és a szólásszabadság határai. Válogatott tanulmányok [2014]) – a szerző önállóan publikált tanulmányait gyűjti össze, így ebben a formában most született meg, eredeti, angol nyelvű változata kötet formájában nem létezik. Ismerve az európai szemmel unikális amerikai szólásszabadság-jogi felfogást, továbbá Kahn professzor elmélyült kutatásait e téren, valamint átélve az elmúlt bő negyedszázad olykor hevült hangnemű, sokszor terméketlen, de a modern, demokratikus szólásszabadság kiépítésében mégis elengedhetetlenül fontos magyarországi vitáit és útkeresését, fontosnak gondoltuk, hogy jövőbeni, elkerülhetetlen vitáinkhoz újabb muníciót adjunk a felvetett témák iránt elmélyülten érdeklődők számára. Ezért született meg ez a kötet, Kahn professzor örömére és közreműködésével, a magyar olvasó remélhető hasznára és épülésére!

A kötetben hivatkozott folyóiratcikkek esetében a folyóirat címe utáni első szám az évfolyamot, a második a megjelenés évét, a harmadik a hivatkozott cikk első oldalát, a negyedik pedig – ahol ilyen megtalálható – a hivatkozott szövegrész oldalszámát jelöli.

Budapest, 2016. szeptember

Koltay András

1. rész

A gyűlölet szabadsága

Az Egyesült Államok kontra a nyugati világ többi része

Miért tiltják az európaiak a gyűlöletbeszédet?

Vita Karl Loewenstein és Robert Post között

Az európai országok korlátozzák a gyűlöletbeszédet, az Egyesült Államok nem. Ennyi világos. Mi magyarázza ezt a különbséget? A jelenlegi vita túl gyakran tér vissza a kulturálisan gazdag, de normatív szempontból üres (amerikai vagy más) excepcionalizmushoz, illetve a normatívák által vezérelt konvergencia perspektívájához, amely nem képes kezelni azokat a történelmi, kulturális és gyakorlati eltéréseket, amelyek megkülönböztetik az országokat és a jogrendszereket. A történeti szociológia fejlődéssel kapcsolatos vitájától indíttatva ez a tanulmány megkísérli olyan példák bemutatását, amelyekben az amerikaiak vagy az európaiak megpróbálják bebizonyítani, hogy a gyűlöletbeszéd szabályozására vonatkozó saját megközelítésük a „fejlettebb” vagy „modernebb” a másikénál.

Végül a jelen tanulmány két szerzőre fókuszál, akiknek írásai felvetik ezeket az állításokat: Karl Loewenstein és Robert Post. A német zsidó, a náci Németországból menekült emigráns Loewenstein arra figyelmeztette az amerikaiakat, hogy a fasizmus új, modern jelenség, ezért szükséges az új demokrácia, méghozzá olyan, amely a véleménynyilvánítás korlátozásával képes megvédeni magát. Post demokráciára vonatkozó álláspontja teljesen más – ő nagyrészt összeegyeztethetetlennek tartja a gyűlöletbeszéd korlátozását és a demokratikus legitimációt. Noha Post olykor excepcionalista vonakodást mutat Európa megítélésében a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályok hiánya okán, máskor viszont hajlandó kijelenteni, hogy a szilárd, sikeres demokrácia nem tiltja a gyűlöletbeszédet. Loewenstein és Post versengő állításainak nyomon követése lehetőséget ad a gyűlöletbeszédre vonatkozó európai és amerikai álláspont sokkalta rugalmasabb analízisére – amely összehasonlító és egyúttal normatív is.

I. Bevezetés: Ki bünteti a gyűlöletbeszédet és miért?

A) „A muszlimok ártatlansága” és az összehasonlító jog nyomorúsága

Az elmúlt évben egy muszlimellenes videó, „The Innocence of Muslims” (A muszlimok ártatlansága) keringett a Közel-Keleten.[31] A videó feldühítette a muszlimokat, és kezdetben összefüggésbe hozták az amerikai konzulátust Bengáziban ért támadással.[32] A reakció is vitát váltott ki, amelynek témája a szólásszabadság amerikai gyakorlata volt, továbbá az, hogy ez hogyan hasonlítható a világ többi részéhez. Ez a vita gyakorta előadások formájában zajlott. Bárcsak az arabok (és az európaiak) megértenék az Első Alkotmánykiegészítés lényegét és mögöttes értékeit, minden rendben lenne! Például az MSN házigazdája, Rachel Maddow azt mondta a televíziónézőknek: „Arra kell törekednünk, hogy pontosan megértsék: nemcsak megvédeni kell a szólásszabadságot, hanem úgy elmagyarázni, hogy a világ felfogja.”[33] Előzőleg épp elmagyarázta, hogy az Egyesült Államokban az „ostoba és támadó, valamint a provokatív véleménynyilvánítás” nem illegális; ezért a kormány által ellenőrzött egyiptomi televíziónak, többek között, nem szabad összetévesztenie a cenzúra hiányát a videó kormányzati támogatásával.[34]

Habár vitába szállhatunk Maddow kijelentéseivel – egyszer azt találta mondani, hogy semmiféle véleménynyilvánítás nem illegális az Egyesült Államokban[35] –, az elhivatottsága, hogy „elmagyarázza” az amerikai szólásszabadságot, rámutat az amerikaiak és a világ között zajló folyamatos dialógusra, amely a gyűlöletbeszédet tiltó jogszabályok létjogosultságáról szól. Egyszerűen fogalmazva, a legfejlettebb ipari demokráciák büntetik a gyűlöletbeszéd bizonyos formáit, míg az Egyesült Államok nem.[36] Többféle magyarázat létezik erre – különösen Európával kapcsolatban. Az 1990-es években Samuel Walker visszavezette a gyűlöletbeszéd jogi védelmét a polgárjogi mozgalmakra és a vietnami háborúval szembeni tiltakozásra – ezek a tapasztalatok hiányoznak Európából.[37] Nemrégiben Robert Post a gyűlöletbeszéd tiltása iránti európai hajlandóságot annak tulajdonította, hogy Európában jobban tisztelik a hatalmat az Egyesült Államokhoz képest.[38] Bár Walker és Post specifikus érvei különböznek, mindketten feltárnak különbségeket a gyűlöletbeszéd amerikai és európai kezelése között, egészen addig a pontig, amit Post „szociológiának” nevez.[39]

Mindamellett, ha a gyűlöletbeszéd amerikai és európai megközelítése a különböző társadalmi struktúráktól, történelmi tapasztalatoktól és kultúráktól függ, mihez kezdjünk Rachel Maddow küldetésével, hogy „elmagyarázza” a gyűlöletbeszédet „úgy, hogy a világ megértse”? Maddow talán azt felelné, hogy elmagyarázni nem ugyanaz, mint megindokolni vagy konvertálni. Ebből a szempontból ő nem azzal érvel, hogy a világnak követnie kell az Egyesült Államokat, és tolerálnia kell a legtöbb gyűlöletbeszédet. Inkább azt állítja, hogy amikor az amerikaiak teli torokból védelmezik a szólásszabadságot, az nem a videó melletti kiállást jelenti, hanem arra utal, hogy az amerikaiak hogyan értelmezik a szólásszabadság ügyét. Összehasonlító jogi kifejezéssel: Maddow az excepcionalizmus mellett érvelne.[40] Amerikának megvan a maga sajátos módszere a véleménynyilvánítással kapcsolatos ügyek kezelésére; ugyanígy Európának is. Az elemzés célja a téma jobb megértésének elősegítése. Ha a világ megérti az amerikai szólásszabadság kultúráját, meg fogja érteni azokat a válaszokat is, amelyeket Amerika a szólásszabadsággal kapcsolatos globális vitában ad.

Sok minden szól az összehasonlító jog előrelátása mellett. Az excepcionalizmus segít abban, hogy észrevegyük azoknak a jogintézményeknek és kultúráknak a sokféleségét, amelyek világszerte kifejlődtek. Magyarázatokkal szolgál, képes feloldani az egyébként vitás momentumokat. Bár az amerikaiak támogatták egy egyiptomi születésű producer jogát ahhoz, hogy közzétegyen egy sértő, muszlimellenes videót,[41] azt is elfogadták – többek között –, hogy a neonáciknak joguk van az illinois-i Skokie-ban, Chicago nagy százalékban holokauszttúlélők által lakott külvárosán keresztülvonulni.[42] Ebből a nézőpontból az amerikaiak toleránsak a sértő véleménynyilvánítás iránt, ez a megközelítés pedig nem helyes vagy helytelen – csak más.

Az excepcionalizmusnak mindamellett megvannak a maga korlátai. Ezek közül az egyik pragmatikus. Egy olyan világban, amelyet egyre növekvő mértékben összekapcsol az internet, a közösségi média és a Twitter, az adott társadalom véleménynyilvánításra vonatkozó szabályai átlépik a nemzeti határokat, és a véleménynyilvánítás szabályozásának jogi kultúráit. A változás az elmúlt harminc évben lélegzetelállító volt. Az 1980-as évek elején a kanadai kormány megpróbálta megvonni a holokauszttagadó Ernst Zündeltől azt a jogot, hogy postai úton terjessze a nyugat-németországi viszontagságairól szóló pamfletjeit.[43] Manapság a Google-nak, a YouTube-nak és a Facebooknak kell eldöntenie: hozzáférhetővé teszik-e a muszlim országokban a felhasználók számára az olyan sértő videókat, mint „A muszlimok ártatlansága”.[44] Amint arra Somini Sengupta, a New York Times újságírója rámutat: „a gyűlöletbeszéd egy könnyen befolyásolható vélemény, és lesznek viták arról, hogy vajon ebbe beletartozik-e az a vélemény, amely feltehetően erőszakhoz vezet (gondoljunk Ruandára), vagy amely lealacsonyít egy csoportot (gondoljunk a holokauszttagadásra), amint lesznek felhívások a véleménynyilvánítás abszolút szabadságára is.”[45]

Tehát egy szorosan összekapcsolt világban valószínűleg nem elegendő csak annyit állítani, hogy Amerika különleges, legalábbis, ha az internetes cégek, mint a Facebook és a YouTube, tiltanak bizonyos fajta gyűlöletbeszédet.[46] Ez elvezet az excepcionalizmussal kapcsolatos második, sokkal inkább elvi aggályhoz. A szólásszabadság elvének amerikai támogatása valóban az Egyesült Államok területére korlátozódik? Noha meg tudjuk különböztetni a YouTube és a Facebook gyűlöletbeszédre vonatkozó irányelvét mint nem állami szereplők informális cenzúráját – ez olyasmi, ami mindig része lesz a sértő véleményre adott amerikai válasznak[47] –, de nincs ott ugyanakkor egy kis csalódottság is amiatt, hogy a közösségi média megnyilvánulásai nem követik a klasszikus amerikai ideálokat, különösen azt, hogy a helytelen beszédre a jó válasz a még több beszéd? Más szavakkal, ha a „toleráns társadalom” jó az Egyesült Államoknak,[48] akkor miért nem jó ez az egész világnak?

Bizonyára így is olvashatjuk Maddows kommentjeit. Míg a szólásszabadság amerikai értelmezésének „elmagyarázására” szólít fel, egyúttal ezt úgy mutatja be, mint preferált alternatívát – legalábbis az olyan társadalmak számára, mint Egyiptom, amelynek régi tradíciója az állami cenzúra.[49] A szabad véleménynyilvánítás szélesebb megközelítésének átvétele megmutathatná, hogy Egyiptom sokkal demokratikusabb irányba mozdul. Más összefüggésben Peter Teachout úgy érvel, hogy még ha a holokauszttagadás és a gyűlöletbeszéd elleni európai jogszabályoknak megvolt a maguk célja közvetlenül 1945 után, idővel az ezen szabályokra vonatkozó igény el kell hogy enyésszen.[50] Ez jelezni fogja: Európa készen áll arra, hogy csatlakozzon a felnőtt, stabil demokráciákhoz.[51]

Ez az érvelés gyakori az összehasonlító jogban is. Azon az elképzelésen nyugszik, hogy az idő múlásával a világ jogrendszerei hasonlóvá válnak bizonyos közös normák összessége alapján. Bár a norma specifikus dimenzióit nehéz meghatározni, és feltehetően az úgy fog változni, ahogy új jogi problémák merülnek fel, a konvergenciaelmélet felveti annak lehetőségét, hogy valamely jogi probléma – mint a gyűlöletbeszéd szabályozása – ilyenfajta megközelítése jobb, mint a másfajta értelmezések. Tehát kevésbé statikus az excepcionalizmushoz képest, mely utóbbi a társadalmak közötti különbségek meghatározása után nem sokat mondhat. Ezzel szemben, ha a konvergenciaelemző úgy hiszi, hogy a büntető igazságszolgáltatásban a kontradiktórius rendszer igazságosabb végkimenetelhez vezet,[52] vagy hogy a szólásszabadságot ki kell terjeszteni, kivéve, ha valamely törvénytelen cselekmény azonnali elkövetése fenyeget,[53] érdekes kérdések vetődnek fel arról, hogy hogyan juthatunk innen oda.

Mégis, a konvergenciaelméletnek megvannak a maga nehézségei. Az egyik probléma hermeneutikus. Az értelmező személy egy adott kultúrából jön, és kénytelen a jogi kérdéseket abból a perspektívából szemlélni.[54] Post ezzel kapcsolatban egy tanulságos példát mutat be. Bár tiszteletben tartja a véleménynyilvánítás problémájának megközelítésével összefüggő módszerek sokféleségét,[55] Post a gyűlöletbeszéd védelmét nagyrészt a közbeszéd eltérő amerikai modelljére alapozza, amelynek az Első Alkotmánykiegészítés doktrínája a fundamentuma.[56] Az, hogy Post az Első Alkotmánykiegészítésre fókuszál, jól illeszkedik a kampuszbeli gyűlöletbeszédre vonatkozó amerikai beszédkódexekről 1991-ben kifejtett álláspontjához.[57] Mindazonáltal ugyanez a nézőpont potenciálisan problematikus, amikor Post a modelljét az Egyesült Államokon kívüli, véleménynyilvánítással foglalkozó vitákra alkalmazza, mint például a 2006-os vita a dán karikatúrákról.[58]

A másik probléma a konvergenciával, hogy a vitatott globális normákat érintő absztrakt vitákat táplálja. Egyfelől ez elkerülhetetlen. Az az érvelés, miszerint a globális jogrendszereknek egy norma felé kell közelíteniük, megkövetel egy kiindulópontot. Ezek a normák azonban egyéntől függően különbözhetnek. Post szerint a demokrácia megőrzésének kell ennek a normának lennie.[59] Jeremy Waldron úgy tekint a normára, mint amely biztosítja valamennyi állampolgár – különösen a sebezhető kisebbségek – számára, hogy örömmel befogadja őket a társadalom.[60] Ezután a konvergencia a versengő a priori víziók feletti nézeteltéréssé alakul át.

Az a priori víziók összecsapása lehet produktív – különösen, ha a résztvevők a víziójukat a gyűlöletbeszédre vonatkozó specifikus kérdések sorozatához alkalmazzák. Például Waldron segítőkészen megkülönbözteti a gyűlöletbeszéd különböző típusait, méghozzá a súlyosságuk foka szerint.[61] Ám az ideálok összeütközéséből származó haszon véges, ha nem kapcsolódik az európaiak, amerikaiak és mások specifikus vitáihoz, amelyek a gyűlöletbeszéd sajátos témaköréről szólnak. Hogy személyes példával éljek, az elmúlt májusban találkoztam egy bolgár delegációval, akik a külügyminisztérium Visitors Programja keretében látogattak el hozzánk. A találkozó célja az volt, hogy megtárgyaljuk a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogi szabályozást.[62] A delegáltak elmagyarázták, hogy Bulgáriában mostanában szigorodott az idevágó törvény, és csodálkoztak, hogy az Egyesült Államok nem cselekszik hasonlóképpen. Sajnálatuknak adtak hangot, amiért hiányzik a dialógus az amerikaiak és az európaiak között a gyűlöletbeszéd jogi szabályozásának köréről. Azon gondolkodva jöttem ki a megbeszélésről, hogy milyen módon lehetne felélénkíteni ezt a bizonyos párbeszédet.

B) Az euro–amerikai vita a gyűlöletbeszéd szabályozásáról

Ha a cél a párbeszéd bátorítása, ennek sem az excepcionalizmus, sem pedig a konvergencia nem felel meg. Az excepcionalizmus meg fogja magyarázni az Egyesült Államok és Bulgária közötti különbségeket, de a jövőre nézve nem fogja kijelölni az utat. A konvergencia teóriája az általánosítható következtetések ígéretét ajánlja, de azt kockáztatja, hogy az értékek harca által vezérelt meddő vitává silányul. Ez a tanulmány abban a reményben íródott, hogy elmozdítja a gyűlöletbeszéd szabályozásával kapcsolatos euro–amerikai különbségekről szóló eszmecserét az excepcionalizmustól és a konvergenciától az alapvető, lényegi vita irányába.

A gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályokról szóló euro–amerikai vita folyamatosan zajlik, és sokkal változatosabb, mint hinnénk. Az 1930-as években a német emigráns Karl Loewenstein Amerikába jött, hogy figyelmeztessen: a demokráciák vesztésre állnak a fasizmus elleni küzdelemben, és jogszabályokat követelt – köztük a gyűlöletbeszédet korlátozó jogszabályokat is –, amelyek segíthetik a demokráciákat abban, hogy megvédjék magukat.[63] Loewenstein nem volt excepcionalista; Hitler Németországával szembesülve őt nem elégítette ki, hogy csupán országokat osztályozzon a szélsőséges véleménynyilvánításra alkalmazott megszorításaik alapján. Törvénykezési programja is volt – többek között a pártegyenruhák, a fegyverviselés és a pártalapon szerveződött katonai szervezetek betiltását követelte, továbbá a köztisztviselők személyes becsületének védelmét a rágalmazásokkal szemben.[64] Ugyanakkor Loewensteinnek a véleménynyilvánítást korlátozó követelései nem a priori alapelvekből eredtek. Inkább arról volt szó, hogy mélyen érintette a náci Németország és más fasiszta államok által jelentett konkrét kihívás.[65] Erőfeszítéseihez csatlakozott a University of Buffalo jogászprofesszora, aki, bár ismerte az amerikai idegenkedést a csoportrágalmazás (gyűlöletbeszéd) kriminalizálását illetően, ennek ellenére hangsúlyozta annak fontosságát, hogy a náci Németország elleni harcban alkalmazzanak néhány korlátozást a véleménynyilvánításra.[66] A neve David Riesman volt.[67]

Manapság a helyzet az ellenkezőjére fordult. Ahelyett, hogy az európaiak mondanák az amerikaiaknak, hogy tiltsák be a gyűlöletbeszéd bizonyos formáit, most az amerikaiak mondják az európaiaknak, hogy fontolják meg a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályaik kihajítását. Például néhányan a dán karikatúrákat övező vitáért Dánia gyűlöletbeszédre vonatkozó és blaszfémiaellenes jogszabályait tették felelőssé.[68] Mind Teachout, mind Post bírálta a holokauszttagadást tiltó európai jogszabályokat.[69] Eközben az amerikai stílusú szólásszabadság értékei Európában támogatási hullámot élvezhettek, legalábbis az olyan jobboldali populisták körében, mint amilyen Geert Wilders, aki egy Első Alkotmánykiegészítést követelt Európa számára.[70]

Az 1930-as évek és a mai idők pillanatfelvételei felfedik a véleménynyilvánítás szabályozásának dinamikus természetét. Loewenstein nemcsak hogy abból a feltételezésből indult ki, miszerint a véleménynyilvánítás korlátozásai szükségszerűek, hanem nyitott volt arra a lehetőségre is, hogy az Egyesült Államok talán magáévá teszi ezeket.[71] Ehhez hasonlóan a gyűlöletbeszédre vonatkozó európai jogszabályok jelenlegi ellenzői nem egyszerűen azt mondják, hogy – amint azt Post néha sugalmazza – a demokratikus párbeszéd logikája nem hagy teret a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályoknak, hanem ezen túlmenően azt állítják, hogy az európaiak a saját feltételeik között sokkal jobban megvolnának a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályok nélkül.[72] Legjobb pillanataiban a vita elkerüli mind a mellékvonalas excepcionalizmus, mind a felhők között járó konvergenciaelmélet kelepcéit.

C) Az egyenlőtlen fejlődés koncepciója

Az összehasonlító jog nem az egyetlen terület, amely ezzel a problémával küzd. A történeti szociológia az a tudomány, amely leírja, hogy az egyes társadalmak hogyan fejlődtek az idők során.[73] Össze lehet hasonlítani a katonai fejlődést, az osztályszerkezetet és így tovább. Ám ha megpróbálunk „nemzetközi” történeti szociológiáról beszélni, az összehasonlító elemzés darabjaira hullik.[74] A nehézség abban rejlik, hogy hogyan számolhatunk a nemzetközi környezetnek az országok fejlődésére gyakorolt hatásával, ha elfogadjuk, hogy a környezet maga is változhat. A feszültség feloldása érdekében Justin Rosenberg Lev Trockijnak a „rendszertelen és összetett fejlődésről” alkotott koncepcióira támaszkodik.[75] Trockij ezeket a koncepciókat arra használta, hogy megindokolja, miért különbözik az oroszországi kapitalista fejlődés az angliaitól vagy a franciaországitól.[76] Trockij (és Rosenberg) szerint Anglia és Franciaország puszta létezése önmagában azt jelentette, hogy Oroszország fejlődése más lehetett.[77] Ennek oka, hogy Oroszországnak egy megváltozott nemzetközi környezettel kellett szembenéznie.[78]

A gyűlöletbeszédre vonatkozó szabályozás összehasonlításának nézőpontjából ennek a megközelítésnek két előnye van. Az első, hogy fejlődésközpontú. Azt állítja, hogy a gyűlöletbeszéd és sokkal általánosabban a véleménynyilvánítás szabályozásának megközelítései fejlődnek az idő múlásával. Ez összhangban van azzal, amit Teachout állít, amikor azt reméli, Európa ki fogja nőni a holokauszttagadásra vonatkozó jogszabályait, és azzal is, amit Post mond, amikor a demokrácia sine qua nonjának nevezi a szólásszabadság védelmét.[79] Ez előrelépés a statikus excepcionalizmushoz és az absztrakt konvergenciaelmélethez képest. Jobban tükrözi a szóban forgó vita realitását. Az európaiak és az amerikaiak is azt állítják, hogy a gyűlöletbeszédre vonatkozó saját jogi szemléletmódjuk működik jobban. Talán nem itt van a megoldás, de mindenesetre a vita zajlik.

A második előny, hogy dinamikus. Csakúgy, mint ahogy Oroszországban a kapitalista fejlődés a franciaországitól különböző környezetben játszódott le, a jelenlegi európai folyamat, amely a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályok (ha léteznek ilyenek) liberalizációjának irányába tart, szintén eltérő környezetben megy végbe, mint amellyel ifj. Oliver Wendell Holmes és Louis Brandeis bírók szembesültek. Ez formálja a gyűlöletbeszédről folyó jelenlegi nemzetközi vitát. Például Post egy 2007-es cikkében, amelyben kifejti, hogy – a demokratikus párbeszéd perspektívájából – nem létezik igazolható ok a dán karikatúrák publikációja miatti vádemelésre, „klasszikus történelmi példákra” utal arra nézve, hogy hogyan élhettek vissza a kormányok a véleménynyilvánítás korlátozásával.[80] Az egyetlen példa, amelyet bemutat, tisztán amerikai: „a kommunista doktrína támogatását megtiltó rendeletek” szakasz azért, mert „az forradalmat idézhet elő a jövőben”.[81] Nézzünk egy másik példát: a dán karikatúrákat kiadó Flemming Rose úgy igazolta a megjelentetésben játszott szerepét, hogy az amerikai jogász, Holmes „tűz a zsúfolt színházban” analógiáját[82] használta fel. Rose ehhez hozzáfűzte, hogy ha „tűz” van, akkor az egyénnek nemcsak hogy joga van „sikoltozni”, de kötelessége, hogy eloltsa azt. Rose szerint ő ezt tette azáltal, hogy publikálta a karikatúrákat.[83] Mindkét példa megmutatja, hogy a gyűlöletbeszédről folytatott európai eszmecserék hogyan zajlanak a gyűlöletbeszéddel kapcsolatos amerikai tapasztalatok árnyékában, nagyon hasonlóan Oroszországhoz, amelynek a saját gazdasági fejlődésében figyelembe kellett vennie a fejlett kapitalista gazdaságok jelenlétét Britanniában és Franciaországban. Ebben a környezetben a szólásszabadság „klasszikus” amerikai történelme domináns szerepet játszik, történeteket, analógiákat és metaforákat generálva formálja azt a diszkurzív univerzumot, amelyben az európaiak működnek.

Ez nem szükségszerűen rossz. A gondolatok, ideák és értékek nemzeti határokat átlépő, egyre szélesedő megosztása adott, és ez talán elkerülhetetlen. Valóban, a szólásszabadság összehasonlító tanulmányozása gazdagabb lehetne, ha több figyelmet szentelne annak, hogy az évek során az amerikai és az európai ideák dominanciája hogyan váltja egymást a gyűlöletbeszéd szabályozásáról szóló eszmecserében.

Ezért a jelen tanulmány II. része az 1930-as évekre és az 1940-es évek elejére tekint. Ez az az időszak, amikor – ahogy azt fentebb már megjegyeztem – fordult a kocka. Loewenstein, az európai volt az, aki tudatta az amerikaiakkal, hogy a demokráciának – legalábbis annak, amely belső és külső fasiszta fenyegetésekkel néz szembe – hogyan kell kezelnie az antidemokratikus véleménynyilvánítás kérdését. Loewenstein története két okból is említésre érdemes. Először, mert azt jelzi, hogy nem mindig az amerikaiak azok, akik előadást tartanak a szólásszabadságról. Másodszor, mert azt mutatja, hogy van olyan időszak, amikor a véleménynyilvánítás korlátozása sokkal „haladóbb” útnak tűnik a demokráciák számára.

A III. rész visszatér Posthoz, aki a szólásszabadság indokolását a demokratikus párbeszédre alapozta. Az érvelése – amelyet részletesen kifejtett az 1991-es, a kampuszbeli gyűlöletbeszédre vonatkozó szabályokról szóló cikkében – egy megtévesztően egyszerű elven nyugszik: ahhoz, hogy a demokrácia legitim legyen, a polgároknak képesnek kell lenniük arra, hogy teljes körűen kifejezhessék véleményüket minden közügyről (azaz olyan témákról, amelyekről a társadalom tagjai elképzelhetően szavazhatnak).[84] A gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályok megsértik ezt az elvet azáltal, hogy leszűkítik a közügyekre vonatkozó vélemény típusát – például azok, amelyeket a faji alsóbbrendűség teóriái inspiráltak.[85] E téren kevésbé lényegesek Post specifikus kijelentései. Ami igazán számít, az az, hogy hogyan építette be azokat a specifikusan amerikai tapasztalatok körébe. Ez az amerikai kapocs feszültséghez vezetett az elmúlt néhány évben, amikor Post az Egyesült Államokon kívül kezdte el alkalmazni a modelljét, mint például a dán karikatúrákat érintő vita esetében.

A tanulmány ezen részeinek célja a kutatás. Loewenstein nézeteinek elemzése segít bemutatni, hogy a gyűlöletbeszéd szabályozását körülvevő jelenlegi nemzetközi diskurzus azáltal különleges, hogy emlékeztet bennünket: az 1930-as években a párbeszéd teljesen más volt. Post munkáinak megtárgyalása kevesebbet jelent, mint önmaga kritikáját, és többet, mint azon nehézségek illusztrálását, amelyekkel bárkinek – amerikainak vagy európainak – szembe kell néznie, aki állást foglal a gyűlöletbeszéd összehasonlítását illetően, és állásfoglalása túlmegy a puszta jellemzésen, miközben figyelembe veszi a megközelítések sokféleségét e tárgykörben. Másképp fogalmazva: van-e mód arra, hogy Post jobban megindokolja a demokratikus párbeszéd teóriájának alkalmazhatóságát az Egyesült Államokon kívül?

Mielőtt folytatnánk, hadd hívjam fel a figyelmet néhány dologra. Az első, hogy időnként az „amerikai” és az „Amerika” szavakat használom az „Egyesült Államok” helyettesítőjeként. Ez azért van, mert nem létezik megfelelő jelző a főnév „Egyesült Államokra” vonatkozóan, és mert az identitás – jelen esetben az USA nemzeti identitása – a gyűlöletbeszédről folyó amerikai/európai vitákhoz kötődik. Ugyanakkor ez nem jelenti a kanadaiak szerepének és példájának lekicsinylését a gyűlöletbeszédről folyó vitában.[86]

A második, hogy rájöttem, az „amerikai” és az „európai” jelzők elnagyolt általánosítások. Nem minden egyesült államokbeli tudós favorizálja a gyűlöletbeszéd széles körű védelmét. Például Alex Tsesis rokonszenvezve ír a plurális demokráciák azon igényéről, hogy szabályozzák a gyűlöletbeszédet.[87] Ezen túlmenően az „Amerika” és „Európa” szavak használata azt a kockázatot hordozza, hogy a hangsúly az egyénekről – akadémikusokról, bírókról és jogászokról – hatalmas, amorf csoportokra tevődik át. Mégis, az általános kifejezések használata indokolt akkor, ha a politikai kultúra felismerhető sémáit fejezik ki. Az „európai” és az „amerikai” jelzők címkék, amelyek segítik a gyűlöletbeszédről folytatott vitában az információ átadását. Bár ez a vita egyre inkább globálissá válik, és egy nap talán „véleményabszolutistákról” és „gyűlöletbeszéd-támogatókról” beszélhetünk inkább, mint „amerikaiakról” és „európaiakról”, ez az idő még nem jött el.

II. Európa kioktatja Amerikát: Karl Loewenstein és a totalitárius fenyegetés

A) Karl Loewenstein: a militáns demokrácia európai apostola

Az 1930-as és 1940-es években az európaiak és az amerikaiak azon vitáztak, hogy a demokráciáknak hogyan kell válaszolniuk arra a fenyegetésre, amelyet a náci Németország és általában a totalitariánizmus jelentett. E vita kiterjedt a véleménynyilvánítás korlátozásaira. Bár témánk szempontjából a csoportrágalmazásra vonatkozó jogszabályok a leginkább relevánsak, a demonstrációkra, bizonyos színű ruhák viselésére és a hadsereg elleni felforgatási kísérletekre is léteztek korlátozások.[88] Ezek a viták két okból érdekesek. Először is, mert rávilágítanak a szólásszabadságról folytatott demokratikus párbeszéd logikai alapjára. Bár Post úgy érvel, hogy a legitim demokrácia megkívánja a gyűlöletbeszéd legtöbb formájának védelmét, Loewenstein és Riesman némiképp eltérő koncepciót használnak a demokráciára, hogy igazolják (ha nem megkövetelik) az ilyen típusú jogszabályokat.

Másodszor, a II. világháborús éra eszmecseréje jóval dinamikusabbnak látszott, mint a jelenlegi vita. Ennek egyik oka, hogy bár Loewenstein – mint jó excepcionalista – felismerte, hogy az Egyesült Államoknak a véleménynyilvánítás szabályozását illetően jellegzetesen libertárius a nézőpontja, ez nem némította el azt a követelését, hogy a demokrácia védelme érdekében korlátozni kell a véleménynyilvánítást. Eközben az európai Loewenstein és az amerikai Riesman egymásnak kölcsönösen engedve cserélt eszmét, és úgy tűnik, ez hiányzik a jelenlegi vitából. Például, Riesman ugyan nagyon rokonszenvezett Loewenstein projektjével, de a csoportrágalmazás kriminalizálásánál meghúzta a határt. A rasszizmust, és nem a fasizmust vagy az antiszemitizmust tekintette az Egyesült Államok elleni legkomolyabb fenyegetésnek.[89]

Egyfelől Loewenstein Posthoz hasonlítva igen szokatlan egyéniség. Post a Yale jogi karának jelenlegi dékánjaként az amerikai jogi akadémiai világ csúcsán vagy legalábbis ahhoz közel helyezkedik el. Az elmúlt harminc évben számtalan tanulmányt írt a szólásszabadság témakörében, ideértve a gyűlöletbeszédet is.[90] Vele ellentétben Loewenstein amolyan kívülálló. Német zsidó menekültként érkezett az Egyesült Államokba 1933-ban, és mint oly sok német zsidó jogászprofesszor, nem a jog területén találta meg a helyét, hanem a politikatudományban – először a Yale-en, később az Amherstön.[91] Akkoriban (csakúgy, mint manapság) az amerikai jogi akadémia költségtakarékossági perióduson ment keresztül, ez pedig limitálta a német emigráns közjogi professzorok vonzerejét, akiknek a képzettsége nem felelt meg maradéktalanul az olyan amerikai jogi egyetemek követelményeinek, mint a Yale, amely az elit képzésének terepe.[92] Loewenstein nem volt sokkal sikeresebb abban sem, hogy követőket nyerjen meg az 1957-es nagy művéhez, a Political Power and the Governmental Processhez (Politikai hatalom és kormányzati eljárás).[93] A legutóbbi önéletrajza szerint ennek a munkának korlátozott volt a hatása, mert „nem is német és nem is amerikai mű, nem jogtudományi és nem is politikatudományi könyv”.[94] A könyv egyik bírálója a H-Neten egyetértett ezzel, és azt a következtetést vonta le, hogy Loewenstein nagyon „szokatlan figura”, akinek önéletrajza talán nem reprezentálja a 20. század számkivetettjeinek sorsát.[95]

Ám egyetlen területen Loewenstein maradandót alkotott. A weimari köztársaság összeomlásával összefüggésben Loewenstein új fogalmat hozott létre, a „militáns demokráciát”, annak leírására, hogy a demokráciáknak milyen választ kell adniuk a totalitárius mozgalmak által képviselt fenyegetésekre.[96] A militáns demokrácia középpontjában az az elképzelés áll, hogy a demokratikus állam képes lépéseket tenni a létét fenyegető nemzetközi mozgalmak ellen anélkül, hogy elveszítené demokratikus legitimációját.[97] Ellenkezőleg; lehet, hogy rákényszerül ilyen lépések megtételére.[98] A militáns demokrácia tipikus intézkedései magukban foglalják a szélsőséges pártok korlátozását, a nácikat támogató tevékenységek betiltását (ideértve a gyűlöletbeszédet is) és a szélsőséges csoportok megfigyelését.[99]

A militáns demokrácia koncepciója terjedelmes irodalmat generált Európában.[100] Például 2004-ben Sajó András megjelentetett e tárgyban egy esszégyűjteményt, amelynek címe Militant Democracy volt.[101] Ezen túlmenően a német tudós, Martin Klamt felhasználta a koncepciót, hogy hat olyan modern európai államban (Németországban, Ausztriában, Olaszországban, Görögországban, Spanyolországban és Portugáliában) tesztelje az alkotmányos berendezkedést, amelyeknek volt tapasztalata a totalitárius hatalomgyakorlást illetően.[102] Klamt specifikus megállapításai kevésbé lényegesek ahhoz képest, hogy a militáns demokrácia koncepcióját mint keretet kapcsolta a kutatásához.[103]

Ráadásul az 1930-as évek végén Loewenstein a saját militáns demokrácia koncepciója szerint járt el azáltal, hogy felhívta az amerikaiak figyelmét a veszélyre, melyet a totalitárius erők – különösen a nácizmus – a nyugati demokráciák számára jelentettek. Ezt tanulmányok sorában fejtette ki az American Political Science Review-ban és a Columbia Law Review-ban. E tanulmányok eseményszámba mentek a robbanáspontra jutott Európában. Például az első tanulmánya az American Political Science Review-ban 1937 júniusában jelent meg, egy évvel a Rajna-vidék remilitarizálása után;[104] a második Columbia Law Review-beli tanulmánya 1938 májusában jelent meg, két hónappal az Anschluss (Ausztria náci német megszállása) után.[105] Az események olyan gyorsan bontakoztak ki, hogy Loewenstein gyakran lábjegyzettel indította cikkeit, amelyben megjelölte azt az időszakot, melyet az írása lefedett. Például tájékoztatta olvasóit, hogy az 1938 májusában a Columbia Law Review-ban megjelent tanulmánya az 1938. január 1-ig történt eseményekre terjed ki.[106]

Az időzítés itt fontos lehet. Megszokott, hogy a német (és az európai), gyűlöletbeszédet tiltó rendelkezéseket a holokausztra adott (ámbár megkésett) reakciónak tulajdonítják.[107] Bár ez megmagyarázza a holokauszttagadás tiltását, és valószínűleg sokkal átfogóbb magyarázatot ad azokra a motivációkra, amelyek a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályok kihirdetése mögött állnak,[108] Loewenstein ezen események megtörténte előtt írta a hivatkozott tanulmányokat. Habár ez megakadályozta őt abban, hogy a holokauszt példájával mutassa meg, hová vezethetnek a faji alsóbbrendűség náci teóriái,[109] Loewenstein ezeket a náci Németország 1945-ben bekövetkezett vereségét megelőzően írta. Valójában a II. világháború kitörése, vagyis 1939 előtt.

Ez sürgetővé tette a munkáját. Bár a háború utáni, gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályokról író szerzők megpróbálták, legalább részben, megakadályozni a náci Németország felélesztését, Loewensteint a weimari köztársaság bukása kísértette. Időközben a demokráciák egy nemzetközi nemzetiszocialista mozgalommal szembesültek, amelyet Hitler Németországa támogatott, vagyis egy rendkívül erős állam, amelyről 1936-ban, 1937-ben vagy 1938-ban úgy tűnt, hogy jelentékeny ideig fenn fog maradni Európa politikai palettáján. Loewenstein jogi szemlebeli tanulmányai, amelyekben minden lépésre kiterjedő elemzést adott arról, hogy a náci propaganda elleni korlátozások Svájcban, illetve Franciaországban miért voltak elégtelenek, illusztrálták a kockázat nagyságát.[110] Bár ma már tudjuk, hogy sem Svájc, sem Franciaország nem adta meg magát a belső náci mozgalmaknak, Loewensteinnek nem adatott meg a jövőbelátás előnyös képessége.

Amint Loewenstein megmagyarázta az amerikai hallgatóságnak, hogy a nemzetiszocializmus fenyegetései megkövetelik, hogy a demokráciák a tűz ellen tűzzel harcoljanak,[111] jó néhány, szólásszabadsággal kapcsolatos kérdéssel kezdett foglalkozni. A demokratikus intézmények jogi eszközökkel történő védelméről szóló vitában azt állította, hogy „a fasiszta eszközök óriási repertoárjából a leghatékonyabb módszer a demokratikus rendszer befeketítése, értékeinek nevetségessé tétele, hivatalos képviselőinek és szimbólumainak becsmérlése, a reform dicséretes buzgalmának álcája mögött”.[112] Hozzátette, hogy a fasiszták aláássák a „demokratikus állam jóhírét (…) a szólásszabadságot hívva segítségül (…) valójában felforgató célkitűzésekkel”.[113] Dicsérte Csehszlovákia erőfeszítéseit, amely törvények sorát bocsátotta ki a köztisztviselők becsületének védelmében, és azt állította, hogy ha Németországban hasonló törvények lettek volna, Hitlernek sokkal nehezebb lett volna a hatalomhoz vezető útja.[114] A további javaslatok kiterjedtek a személyes becsület elleni támadások és a hamis hírek terjesztésének megakadályozására és a külföldi propaganda terjesztésének megfékezésére.[115]

Ezeket a pontokat az amerikai közönségnek bemutatva Loewenstein felismerte, hogy akadályokkal szembesülhet. Az általa felvázolt jogszabályok „sérthették” „a liberális demokrácia fundamentális értékeinek tradicionális amerikai koncepcióját”.[116] Sokféle módon próbálta feloldani ezt a feszültséget. Mint az amerikai excepcionalista szerzők, Loewenstein is egyrészt strukturális okokra (egyes európai országok, mint Anglia és Franciaország, formálisan nem garantálták a jogokat), másrészt kulturális okokra (itt megemlíti a „rendőrállam megmaradt szellemét”) vezette vissza az európai elutasítást, amit ő „liberális fundamentalizmusnak” nevezett.[117] Ezek együttesen tették az európaiakat sokkal szkeptikusabbá, mint az amerikaiakat a „szabadság absztrakt fogalmának törvényhozási korlátai”.[118] Ez utóbbi pont némiképp hasonlít Post azon érveléséhez, miszerint az európaiak azért viselik el a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályokat, mert jobban tisztelik a hatalmat.[119]

Ám Loewenstein több volt, mint egy európai excepcionalista. Miközben azt remélte, hogy az olvasói elfogadják a militáns demokrácia rendszabályainak – amelyeket olyan országokban, mint Csehszlovákia, törvénybe iktattak – legitimációját, nem ez volt az egyetlen célja. Loewenstein figyelmeztette amerikai közönségét, hogy „a törvénykönyv csak a militáns akarat másodlagos félmegoldása az önvédelemre”.[120] E túlélési akarat nélkül „a legtökéletesebben megtervezett és megszerkesztett rendeletek még annyit sem érnek, mint a papír, amelyre íródtak”.[121] Egy tisztán excepcionalista érvelés arról, hogy a különböző jogi hagyományokkal bíró országok hogyan különböznek a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályok megközelítésében, nem említené meg a szükséges akaratot.

Emiatt Loewenstein egy második okfejtést vázolt fel, amelytől azt remélte, hogy az olvasóit elvezetheti a cselekvéshez. A Columbia Law Review-ban kifejtette, hogy „a politikai feszültség Európában az utóbbi években egy újszerű, a kormányzatra és az államra vonatkozó filozófia megjelenését idézte elő, amely megváltoztatta az értékeket”.[122] Ez az új filozófia új intézkedéseket követelt – ideértve a „tűz ellen tűzzel harcolunk” elvét.[123] Eszerint: „Az 1900-as stílusú liberális demokrácia lassan teret enged a háború utáni visszaesés rendszere »szabálykövető« vagy még inkább »autoriter« demokráciájának.”[124] Bárki, aki kritizálja ezt a fejlődést – például úgy, hogy: az orvosság rosszabb, mint a betegség –, „abban a téveszmében hisz, hogy a demokrácia a kormányzás állandó és megváltoztathatatlan formája”.[125] Épp ellenkezőleg; úgy, ahogy a szabad verseny meggyengül az állami beavatkozás folytán, a politikai pluralizmus is meghátrál „az állam kényszerítő eszközeinek teljes tárházával” szembesülve.[126]

Azt állítva, hogy az „új filozófia” megjelent Európában, Loewenstein nem egyszerűen csak elmagyarázza, hogy Európa és Amerika különböző; azt sugallja, hogy az európai tapasztalat relevánsabb, különösen a jövő szempontjából. Ebben a tekintetben Loewenstein egy konvergenciaérvet alkot meg – a fegyelmezett, autoriter demokráciával mint normával. Ám Loewenstein konvergenciaverziója kevésbé tűnik absztraktnak, mint a szólásszabadságról szóló számos jelenlegi érvelés.

Részben ez az események gyors bekövetkeztéből adódik, amelyeket átélt és leírt; de abból is, ahogyan Loewenstein beszél az időről. Ahogy azt látni fogjuk, Post demokratikus párbeszéd teóriája úgy is olvasható, hogy annak lényege: a gyűlöletbeszédet érintő korlátozások minden demokráciában illegitimek, helytől és időtől függetlenül.[127] Kontrasztként, Loewenstein állítása történelmileg specifikus – bár a „háború utáni visszaesés” demokráciáinak szükségük van a véleménynyilvánítás korlátozására, ugyanez nem igaz az előző korszak demokráciáira. Ahogyan a társadalmak fejlődnek az idő múlásával, ugyanúgy fejlődnek a jogrendszereik követelményei is. Ez megengedi Loewensteinnek, hogy elismerje: az Egyesült Államok pontosan azért különleges, mert nincs kapcsolata a modern kor realitásaival.[128]

Fontoljuk meg ennek fényében Trockij Oroszországgal kapcsolatos érvelését.[129] Habár Trockij nagyon eltérő nézeteket vallott a politikáról Loewensteinhez képest, volt egy közös dilemmájuk. Marx arra számított, hogy a proletárforradalom az olyan fejlett kapitalista országokban fog elkezdődni, mint Nagy-Britannia vagy Franciaország.[130] Hogy megindokolja a forradalmat Oroszországban, Trockijnak azzal kellett érvelnie, hogy valami új történt, valami, ami teljes egészében megváltoztatta Marx elméletét – nem egyszerűen olyasmi, ami kiveszi Oroszországot a marxi teória működési köréből. Amint láttuk, Trockij érvelése szerint Nagy-Britannia és Franciaország puszta léte megváltoztatta Oroszország lehetőségeit.[131] Ez lehetővé tette számára azt az okfejtést, miszerint a történelmi materializmus – amely időközben mellékvágányból a marxista teória legfontosabb elemévé vált – helyesen értelmezve megengedi a forradalom bekövetkeztét Oroszországban.[132] Úgyszintén, Loewenstein nem csupán az európai militáns demokrácia jogszabályai számára dolgozta ki speciális érvrendszerét. Azt állította, hogy a fasizmus erősödése a jogelmélet középpontjába helyezte Európát és a militáns demokráciát. Amint azt a III. részben látni fogjuk, Post időnként hasonlóan gondolkodik – csak ilyenkor a szerepek felcserélődtek.

B) David Riesman: a militáns demokrácia adaptálása az amerikai körülményekhez

Mielőtt rátérnénk Postra, érdemes elmélyedni a militáns demokráciáról szóló vitában azáltal, hogy megvizsgáljuk, Riesman miként tárgyalta a csoportrágalmazásra vonatkozó jogszabályokat az 1940-es években. Riesman munkáinak átgondolása jó néhány előnnyel jár. Először is, Riesman 1942-es tanulmánya, amely a Columbia Law Review-ban jelent meg Democracy and Defamation (Demokrácia és rágalmazás) címmel, Loewenstein korábbi műveire épült.[133] Ez valódi eszmecserét mutat az európai és az amerikai szerző között. Másodszor, Riesman kifejezetten a csoportrágalmazásra vonatkozó rendelkezésekről beszél – Loewenstein a militáns demokrácia tárgyalása során ezt a témát csak röviden érintette.[134] Végezetül, a tanulmány dátuma szignifikáns. Amikor Riesman tanulmánya megjelent, a II. világháború már három éve tartott, és mind az Egyesült Államok, mind a Szovjetunió hadban állt a náci Németországgal. Bár Riesman felszólítja olvasóit, hogy ismét vizsgálják meg „a középosztálybeli individualista liberalizmus amerikai örökségét”, a hangvétele kevésbé apokaliptikus, mint Loewensteiné.[135]

Csakúgy, mint Loewensteinnek, Riesmannak is kényelmetlen volt a kapcsolata az amerikai jogi akadémiával – habár az okok különböztek. Ráadásul Riesman, aki az amerikai középosztály kultúrájáról szóló szociológiai művéről, a The Lonely Crowd című könyvről volt leginkább ismert, nem tűnt lehetséges vitapartnernek Loewenstein számára.[136] Riesman német zsidó családba született, de úgy jellemezte önmagát, mint „vallási kapcsolatok (…) [vagy] etnikai szentimentalizmus nélküli” személy.[137] Az 1930-as évek alatt a Harvard jogi karára járt, és gyakornokként dolgozott Brandeis bírónál, akivel a cionista mozgalomról vitázott. Riesman a cionizmust a fasizmushoz hasonlította.[138] A gyakornoki időszakot követően csatlakozott a Buffalo Law School fakultásához, ahol büntetőjogot oktatott, de nem kedvelte a jogi realizmust, illetve az esetjogot – ebben osztozott Loewensteinnel.[139]

Ehelyett Riesman a pszichológia és a szociológia felé fordult. 1939-ben, még Buffalóban, heti pszichoanalízis-ülésekbe kezdett Erich Fromm-mal, akinek világnézetére nagy hatást gyakorolt a nácizmus megtapasztalása.[140] A II. világháború kitörése elmélyítette Riesman aggodalmát a német fasizmus miatt, és 1941-ben kutatási ösztöndíjat szerzett a Columbia Universityre.[141] A következő évben a Columbia Law Review közölte a Democracy and Defamation című tanulmányát, amely a jog iránti érdeklődését kombinálta a nemzetiszocializmus miatti aggodalmával.[142]

Loewensteinhez hasonlóan Riesman is figyelmeztette az amerikaiakat az európai fejleményekre. Bár a rágalmazásnak hosszú történelme van, de a „változékony közvélemény” manipulálása a „kiszámított hazudozás és becsmérlés szisztematikus (…) használata” segítségével új volt.[143] Ez az eszköz döntő szerepet játszott a nácik hatalomra kerülésében; Riesman áttekintette a weimari köztársasági elnök, Friedrich Ebert elleni rágalmakat az 1920-as években, továbbá felvázolt egy szélesebb tendenciát a náci rágalmakra, amelyek a hatóságok által zsidónak, illetve lengyelnek vélt személyeket érték.[144]

Loewenstein korábbi összefoglalóját idézve (amely a „felforgató” rágalmazás visszaszorítását célzó európai erőfeszítésekről szólt), Riesman a következőt ajánlotta: „a rágalmazás kontrollálását szolgáló hagyományos technikák megvitatását, és annak áttekintését, hogy ezek milyen eredményt értek el, és mit kell nyújtaniuk a csoportrágalmazás kontrollja érdekében.”[145] E tanulmány jelentős része bemutatta a már kibocsátott, a csoportrágalmazást érintő törvényeket és bírósági eljárást.[146] Akárcsak Loewenstein, Riesman is hangsúlyosan Európát veszi alapul, nem kizárólag a kudarcot vallott weimari köztársaságra, hanem más európai országokra – úgymint Franciaországra, Svájcra és Ausztriára – is fókuszálva.[147] Ám Riesman tárgyalta az amerikai, csoportrágalmazás elleni törekvéseket is, beleértve az 1935-ös New Jersey-i csoportrágalmazásra vonatkozó jogszabályt, amelyet a State v. Klapprott ügyben[148] megsemmisítettek, továbbá igen részletes beszámolót adott az 1931-es, a Legfelső Bíróság által tárgyalt Near v. Minnesota ügyről.[149] Ez utóbbiban a Legfelső Bíróság elutasította a publikáció előzetes tilalmát egy olyan újsággal kapcsolatban, amelynek az volt a híre, hogy támadja a zsidókat.[150]

Bár Riesman elfogadta Loewenstein általános következtetését, miszerint a demokrácia elleni fenyegetés megköveteli a véleménynyilvánítás korlátozását, e korlátok köre számára szűkebb volt. Például úgy ítélte meg, hogy a büntetőeljárás a csoportrágalmazás esetében „ügyetlen fegyver a bonyolult társadalmi szabályozás számára, amely érintett az antidemokratikus rágalmazás ügyében”.[151] Olyan megfogalmazásban, amely előre jelezte a későbbi vitákat a gyűlöletbeszéddel kapcsolatos (különösen a holokauszttagadás miatti) büntetőeljárásokat illetően, Riesman felhívta a figyelmet, hogy a „bűnvádi eljárások” a vád képviselőit nehéz választás elé állították: a felmentés a vádlott számára presztízsnövekedést jelentett, ugyanakkor a demokrácia gyengeségét demonstrálta; az elmarasztaló ítélet azzal a kockázattal járt, hogy az elítélt mártírrá válik, főleg akkor, ha a kiszabott büntetés tartama rövid volt.[152] Bár a büntetőeljárás talán „megéri” a kockázatot, ha a fasiszta agitátorokat következetesen elítélik, a társadalomnak, amely „olyan egységes, hogy nem [volt] esély a bírósági vereségre”, „eleve” nincs „szüksége elnyomásra”.[153]

Ezen túlmenően Riesman különbségeket vázolt fel az Egyesült Államok és Európa között. Az egyik ilyen különbség előrevetítette Post nézetét, és érdekes magyarázattal szolgált Loewenstein fejlődéssel összefüggő érveléséhez. Riesman szerint az amerikaiak kisebb súlyt fektetnek a „becsület, a család és a magánélet prekapitalista koncepcióira”.[154] Mivel az amerikai hagyomány „kapitalista”, nem pedig „feudális”, a jóhírnév az Egyesült Államokban inkább „csak egy vagyontárgy”, mint „a belső érték miatt kívánatos tulajdonság”.[155] Ez azt sugallja, hogy az európai, véleménynyilvánításra vonatkozó korlátozások inkább elmaradottságot tükröznek, semmint egy új, modern, sokkal fejlettebb társadalmi struktúrát. Másrészt viszont úgy tűnik, Riesmant kevéssé nyűgözte le, hogy az Egyesült Államokban túlhangsúlyozzák az individualizmust. Azt kifogásolta, hogy „még mindig olyan fogalmakban gondolkodunk, mint »individuális« és »állam«, továbbá a rágalmazásra vonatkozó jogszabályunk, amely olyan, amilyen, úgy van megfogalmazva, hogy kizárólag az egyéni élet és testi épség számára jelent védelmet”.[156] Itt az Egyesült Államok az, ami Európa után kullog.

Amint azt korábban megjegyeztem, Riesman fenntartása a csoportrágalmazással összefüggő büntetőeljárásokkal kapcsolatban, valamint az Európa és az Egyesült Államok közötti különbségek felismerése meglepően aktuális volt mind Európa, mind az Egyesült Államok számára. Ám ellentétben a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályok modern kritikusaival, a fenntartásai nem vezetik Riesmant a csoportrágalmazás koncepciójának teljes elvetéséhez. Például nem fogadja el Ronald Dworkin – a mások által már Riesman idejében is képviselt – álláspontját, aki azt mondja, hogy a szólásszabadság védelme „valóban fájdalmas” áldozatokat követel.[157] Továbbá szemlátomást nem osztozik az államhatalommal szembeni bizalmatlanságban, amely a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályok kritikáiban is megjelenik.[158] Annak magyarázata során, hogy miért kell a Near-ügyben a megelőző korlátozások eltörlését szűken értelmezni, Riesman a „liberálisokat” hibáztatta, mert ragaszkodtak idejétmúlt álláspontjukhoz az „abszolutisztikus állam” és az „egyház” elleni küzdelemben, hiszen „a többé-kevésbé demokratikus országokban (…) a fasizmus fenyegetése, és a vita szabadsága elleni fő veszélyek nem az »államtól« származnak, hanem a »privát« fasiszta csoportoktól a közösségben”.[159]

Riesman szintén a specifikusan amerikai meggondolásai miatt támogatta a csoportrágalmazás polgári jogi szabályait – különösen a faji kérdéseket illetően. Az Egyesült Államokban az afroamerikaiak elleni diszkrimináció „sokkal komolyabb és egyszersmind sokkal (…) elterjedtebb, mint a zsidók elleni diszkrimináció”.[160] Riesman hozzáfűzi, hogy „a négerek becsmérlése a déliek által” különösen nehezen kontrollálható, mert gyakran úgy fejeződik ki, mint „az üdvözlés egy formája, egy póz (…) vagy mint kiközösítés, ami olyan magától értetődő, hogy nem igényel szervezettséget”.[161] Bár felismerte, hogy szükséges egyensúlyba hozni a „lesújtó sérelmet”, amelyet a rágalmazó véleménynyilvánítás okoz „a faji vagy kulturális kisebbségeknek”, „a vita és a politikai cselekvés szabadságával” Riesman arra hajlott, hogy „figyelmen kívül kell hagyni azt a túlságosan optimista nézetet, miszerint azok az állítások, amelyek nagy csoportokat rágalmaznak, nem többek haszontalan, üres fecsegésnél, és nem okoznak sérelmet az egyéneknek”.[162]

A faji kérdés tárgyalásakor Riesman egy sajátosan amerikai elképzelést adott hozzá Loewensteinnek a privát véleménynyilvánítási aktusok demokráciát aláásó hatása miatti alapvető aggodalmához. Ez igaz Riesman tanulmányának egészére. Elfogadja Loewenstein premisszáját, hogy a véleménynyilvánítás képes fenyegetni a demokráciát, de sokkal kritikusabb a büntetőperekkel kapcsolatosan.[163] Egyetért azzal a megállapítással, hogy az amerikai liberálisok az elavult individualizmusba kapaszkodnak, amely jobban illett a 18. századi küzdelmekhez az egyház és az abszolutisztikus állam ellen. Riesman összekapcsolja a személyes becsülettel összefüggő európai aggodalmakat és a társadalmi kapcsolatok ugyancsak avítt, feudális koncepcióját. Így, noha a modernitás olyan érték, amelyet Riesman támogat, mind Amerikából, mind Európából hiányzik.

Walker talán úgy érvelne, hogy Riesmannak ez az értéke egy történelmi anomáliára világít rá – az 1940-es és az 1950-es években a gyűlöletbeszédre vonatkozó amerikai és európai álláspontok viszonylag közel voltak; manapság sokkal távolabb esnek egymástól. Ez igaz lehet, de a csoportrágalmazásra és a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályokról folyó euro–amerikai vitában történt elmozdulás két másik fejleményre is reflektál: (1) a növekvő amerikai önbizalom a gyűlöletbeszéd problémájának megoldása[164] miatt a Brandenburg/Skokie ügyekben; és (2) a tendencia arra, hogy az amerikaiak a gyűlöletbeszéd problémáinak megbeszélése során absztrakt, történelmietlen, feltételes kifejezésmódot használnak, amely szőnyeg alá söpri a konvergencia korábbi időszakát – és a vitákat, amelyeket előmozdított. Ezen új vita körvonalainak vizsgálata érdekében a jelen tanulmány most rátér Post gondolataira.

III. Amerika kioktatja Európát: Robert Post és a szólásszabadság demokratikus szükségszerűsége

A) A totalitárius fenyegetés csökkenése

Mire Post megírta az 1991-es jogi szemlebeli tanulmányát a gyűlöletbeszédről és a demokráciáról, a totalitárius fenyegetés, ami oly központi helyet foglalt el Loewenstein és Riesman gyűlöletbeszédről vallott nézeteiben, elveszítette jelentőségét. Az 1977–78-as Skokie-affér[165] szimbolizálta az attitűd e változását. Frank Collin náci csoportja kicsi volt – pontosan azok a „jelentéktelen senkik”, akikről Holmes bíró beszélt különvéleményében az Abrams v. United States ügyben.[166] Bár létezett aggodalom a Skokie-ban lakó holokauszttúlélők érzékenységének megóvása tekintetében, senki sem vette komoly fenyegetésnek Collint – ellentétben azzal, ahogyan máshol a neonácikra tekintettek.[167] A csúcspont talán Aryeh Neier 1979-es könyve, a Defending My Enemy: American Nazis, the Skokie Case, and the Risks of Freedom (Az ellenségem védelmében: amerikai nácik, a Skokie-ügy és a szabadság veszélyei) volt, amelyben – Loewensteinnel vitatkozva – rámutatott, hogy a nácik korlátozása az 1920-as évek közepén nem akadályozta meg a nácik hatalomra jutását.[168]

A következő években a gyűlöletbeszéd szabályozásáról szóló amerikai írások nem sokat mondtak az európai tapasztalatokról. Kivételek azért voltak. 1985-ben Kenneth Lasson a csoportrágalmazás betiltását támogató írásában megemlítette mind a holokauszttagadás növekvő trendjét, mind a neonácik által jelentett problémát Európában.[169] Erre a következtetésre jutott:

[ez] árnyékot vethet a történelemre (…), ha figyelmen kívül hagyjuk a legfélelmetesebb paradoxont (…), hogy a teljes mértékben hitvány náci filozófia akként jött létre (…), mint a politikai gondolkodás törvényes kifejezése, és virágzott a teljes mértékben civilizált germán kultúrában, továbbá a teljes mértékben kifinomult német emberek magukévá tették.[170]

A kritikai rasszelmélet teoretikusai, Richard Delgado és Jean Stefancic egy fejezetet szenteltek a Must We Defend Nazis? Hate Speech, Pornography, and the New First Amendment (Védenünk kell a nácikat? Gyűlöletbeszéd, pornográfia és az új Első Alkotmánykiegészítés) című műben annak, hogy kiemeljék: miután más országok, különösen Európában, rendelkeznek a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályokkal, az amerikaiaknak is jól jönne.[171]

Ám Lasson, Delgado és Stefancic nem talált sok követőre.[172] Például 1993-ban két kanadai tudós, Louis Greenspan and Cyril Levitt összehasonlító esszék sorozatát publikálta a náci tapasztalat hosszan tartó hatásáról Under the Shadow of Weimar: Democracy, Law, and racial Incitement in Six Countries (Weimar árnyékában: demokrácia, jog és rasszista uszítás hat országban)[173] címen. A kötet egyik fejezetét Donald Alexander Downs, a Skokie-vita szakértője írta, aki – anélkül, hogy az európai tapasztalatot tárgyalta volna – azt a következtetést vonta le, hogy ha szigorúan betartják az amerikai antidiszkriminációs törvényeket, ezek a „jelenlegi alkotmányos védelmet” nyújthatják „a rasszista retorikának”.[174]

Még ha a szerzők meg is említik az európai tapasztalatokat, gyakran az Egyesült Királyságra fókuszálnak, amely – nem úgy, mint Franciaország, Németország és Ausztria – sohasem tapasztalta meg a náci uralmat. Például Nadine Strossen az 1990-es, a gyűlöletbeszéd szabályozásáról szóló tanulmányában megemlítette az 1965-ös brit faji megkülönböztetés elleni törvénnyel[175] kapcsolatos tapasztalatokat. Mint hangsúlyozza, a törvényt arra használták, hogy megbüntessék az afroamerikai mozgalmak vezéreit, a szakszervezeti vezetőket és az atomenergia-ellenes aktivistákat, továbbá – ezt Strossen „végletesen ironikusnak” találta – az antifasiszta aktivistákat.[176] Amikor Strossen figyelme Franciaország felé fordult, bemutatta Émile Zola perét az író 1895-os J’Accuse (Vádolom) című pamfletje tárgyában, amely Alfred Dreyfus kapitány pártját fogta, akit antiszemiták hazaárulással vádoltak meg.[177] Strossen azonban nem pazarolt időt Robert Faurisson megemlítésére, akit 1981-ben vád alá helyeztek a holokauszttal kapcsolatos valótlan tények állítása miatt.[178]

Végül, amikor egy tudós előveszi a modern európai fejlődést – úgymint a holokauszttagadás megtiltásának trendjét –, kétféle tendencia mutatkozik: vagy annak megállapítása (ahogy ezt Teachout teszi), hogy Európa idővel kinövi a náci múlthoz kapcsolódó megszállottságát, vagy az az érvelés (ahogy ezt John C. Knechtle teszi), miszerint az európaiak tévesen tiltják a holokauszttagadást olyan elvont okokból, amelyeknek semmi közük a specifikusan európai tapasztalatokhoz, következésképp a tiltás csak korlátozott meggyőző hatást gyakorol az európaiakra, hogy megváltoztassák szemléletüket.[179] A dán karikatúrákról szóló vitára adott válasz hasonló értékű. Stanley Fish Rose védelmében úgy érvel, hogy Rose-nak – mint újságszerkesztőnek – „egyetlen” célja volt: „kiállni egy absztrakt elv mellett – ez a szólásszabadság”.[180] Bár védhető az álláspontja, nem valószínű, hogy önmagában Fish érvelése meggyőzi Rose akciójának európai kritikusait. Hiányzik egy olyan okfejtés, amely az európai tapasztalatokban gyökerezik, és amely arra késztethetné az európaiakat, hogy vegyék komolyabban a gyűlöletbeszédre vonatkozó amerikai álláspontot.

B) A gyűlöletbeszéd szabályozásának egyfajta amerikai megközelítése

Itt lép be Post, az Első Alkotmánykiegészítés kérdéskörének termékeny tudósa, és az egyik legkörültekintőbb amerikai szerző, aki a gyűlöletbeszédre vonatkozó szabályozásról ír. Valóban, a Racist Speech, Democracy, and the First Amendment (Rasszista beszéd, demokrácia és az Első Alkotmánykiegészítés) című, 1991-es tanulmányát Waldron úgy méltatta, mint „jó példát (…) a szólásszabadság értékei iránti elkötelezettségre (…), [valamint] a vitákban tanúsított nyitott és állhatatos elkötelezettségre a gyűlöletbeszéd szabályozását támogató érvek iránt”.[181] Mostanában Post a dán karikatúrákkal kapcsolatos vitáról írt, és az európai, valamint amerikai különbségeket egy sokkal általánosabb, a gyűlöletbeszédre vonatkozó szabályok összehasonlító jogáról szóló írásának részeként elemezte.[182] Post méltó utóda Loewensteinnek és Riesmannak.

Azt mondják, van bizonyos ellentmondás Postnak a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályokkal kapcsolatos elgondolásaiban, amely az euro–amerikai vitában az amerikai oldal önbizalmát, ugyanakkor megfontolt absztrakcióját is tükrözi. Egyrészt Post tekintetbe vette a gyűlöletbeszéddel kapcsolatos európai és amerikai álláspontok közötti kulturális különbségeket – különösen a legújabb munkájában.[183] Ám Post sok, a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályokról szóló írása alapul azon a demokratikuspárbeszéd-modellen, amely határozottan az amerikai tapasztalatokban gyökerezik. Ezen túlmenően modelljét általános, átfogó terminusokban mutatja be, ez pedig azt sugallja, hogy azok az országok, amelyek átvették a gyűlöletbeszédre vonatkozó szabályozást, nem demokratikusak. Ennek során egy szélesebb amerikai irányzatot erősít, amely túlságosan szkeptikus a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályokat illetően.

Kezdjük Post demokratikuspárbeszéd-modelljével. Ahogy Frederick Schauer harminc évvel ezelőtt megjegyezte, a véleménynyilvánítás védelmének három alapvető indoka van: (1) az igazság oltalmazása; (2) a személyes autonómia előmozdítása; továbbá (3) a demokrácia védelme.[184] Az érv, miszerint a gondolatok szabad cseréje a demokrácia szükségszerű tulajdonsága, még Postot megelőzően merült fel, elsősorban Alexander Meiklejohnnal összefüggésben. Az Egyesült Államokban növekvő antikommunista buzgóság időszakában alkotva Meiklejohn úgy érvelt a Free Speech and Its Relation to Self-Government (Szólásszabadság és kapcsolata az önrendelkezéssel) című művében, hogy Amerika világhatalommá válása a II. világháború végén „egyértelműséget és észszerűséget” követelt meg az állami politikában.[185] Emiatt – a kommunistákkal és a Truman-kormányzattal ellentétben, akik inkább megtiltották volna – Meiklejohn „a gondolatok (…) szabad cseréjét” hirdette, hozzátéve, hogy semmilyen gondolatot sem utasíthatunk el azért, mert „túlságosan veszélyes” ahhoz, hogy meghallgassuk.[186]

Post demokráciára vonatkozó érvelése Meiklejohn ideáján alapul, de sokkal általánosabb alkalmazási körben és sokkal mélyebben beágyazódva az amerikai történelembe. Post azzal kezdi, hogy megkérdőjelezi a demokrácia természetét a többségi szabállyal.[187] Mint alternatívához, visszatér az osztrák jogi teoretikus, Hans Kelsen meghatározásához, mely szerint a demokrácia az önrendelkezésen alapszik.[188] Post szerint Kelsen felismerésének kulcsa az, hogy az állampolgár csak akkor „szabad politikailag”, ha az akarata kifejeződik a „társadalmi rendben”.[189] Post és Kelsen szerint ez megkívánja „a többség és a kisebbség közötti folyamatos párbeszédet egy adott tárgy bizonyos szabályozása melletti és elleni érvek szabad mérlegelésén keresztül”.[190] Ahogy Post látja, „a demokrácia az önrendelkezés elvét szolgálja, mert a politikai és társadalmi rendet aláveti a közvélekedésnek, amely a mindenki számára nyitva álló dialógusos, kommunikatív véleménycsere terméke”.[191] A párbeszéd és a demokrácia közötti összefüggés megteremtése során Post (röviden) merít Emile Durkheimtől, Jürgen Habermastól és John Dewey-tól.[192]

Ezt követően Post kifejti, hogy az Első Alkotmánykiegészítés elvei hogyan „védik meg” „a nyilvános vita struktúráját” „a többségi befolyástól”.[193] Ebben a tekintetben a nyilvános vita tükrözi az Első Alkotmánykiegészítés individualizmusát azáltal, hogy összeegyezteti az egyénit a közakarattal.[194] Ez védelmet is megkövetel, mert olyan folyamat, amely a „privát szempontokat közhatalommá alakítja”.[195] Bár Post megkülönböztet egy privát övezetet, ahonnan a gyűlölködő vagy rasszista véleménynyilvánítás kitiltható (például a munkahelyen), vonakodik a „rasszista kifejezésmód” mint olyan kitiltásától a nyilvános vita területéről.[196] Míg Post érvelése eléggé kifinomult, és számos helyen elfogadja valamely véleménynyilvánítás korlátozásának lehetőségét (különösen egyetemi kontextusban),[197] elméletének lényege következetes: a gyűlöletbeszéd korlátozása aláássa a nyilvános vita struktúráját azzal, hogy a demokrata polgárok személyes identitását keretek közé szorítja, és mint ilyen, nem tolerálható egy demokráciában.[198]

Azon amerikaiak számára, akik meg akarják győzni az európaiakat a gyűlöletbeszédre vonatkozó toleráns szabályozás értékéről, és ehhez megfelelő módot keresnek, Post érvelése – első megközelítésben – nagyon vonzónak látszik. A normatív elkötelezettséget a demokráciában nehéz megkérdőjelezni, továbbá Post demokráciadefiníciója Kelsen amerikai interpretációján alapszik, és azzal büszkélkedhet, hogy más amerikai, valamint európai társadalomtudósok hivatkoznak rá. Post, legalábbis az 1991-es tanulmányában, a teóriát nagymértékben árnyaltan kezeli, és ez számottevő figyelmet keltett az Egyesült Államokban. 2011-ben a Virginia Law Review leközölt egy Post elméletét tárgyaló vitát, amely kiterjedt az Első Alkotmánykiegészítés egyesült államokbeli vezető szakértőinek írásaira, ideértve Eugene Volokhot és Vincent Blasit is.[199] Bár a vita magában foglalta a gyűlöletbeszédre vonatkozó demokratikus párbeszéd logikai alapjának kritikáját, csak csekély mértékben foglalkozott a gyűlöletbeszéd szabályozásával.[200] Tehát bizonyos szempontból Post megközelítése nagyon meggyőző.

Post problémája az volt, legalábbis az 1991-es tanulmányában, hogy az általa kialakított értelmezést nem terjesztette ki távolabbra. Okfejtésének viszonylag az elején Post a következőket írja: „A szilárd és sikeres demokratikus állam úgy szabályozza polgárainak életét, hogy az alkalmazott módszerek összhangban legyenek az »úgy tekintenek rájuk, mint szabad és egyenlő személyekre« alapelvével.”[201] Németországban és Franciaországban vannak gyűlöletbeszédre vonatkozó törvények. Milyen következtetéseket vonhat le ebből Post? Azt, hogy Németország és Franciaország nem „szilárd” és nem „sikeres” demokratikus állam? Vagy a német és francia, gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályok tévesek, és hatályon kívül kell helyezni őket?

Ha Post megvizsgálta volna érvelésének ezt az irányát, néhány érdekes lehetőség vetődött volna fel. Az egyik érv, amelyet a németek (és az európaiak) a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályokkal kapcsolatban felhoznak, a nácizmus újjászületésétől való félelem. Ha ezek a félelmek megalapozottak, talán Postnak igaza van abban a következtetésben, hogy Németország (vagy Európa) nem stabilan demokratikus. Egyúttal érdekes színben tünteti fel Loewenstein militáns demokrácia irányzatát. Bár Loewenstein úgy vélte, hogy ezek a „militáns” demokráciák sokkal fejlettebbek az olyan országokhoz képest, mint az Egyesült Államok,[202] ahol kevésbé elfogadott az állam beavatkozása a közéletbe, Post megfordíthatja a helyzetet, és azzal érvelhet Loewensteinnel szemben, hogy azok az országok, amelyeknek még szükségük van a „militáns” rendszabályokra, az Egyesült Államok mögött kullognak. Ez a fajta érv felveti azt a lehetőséget, amely oly vonzóvá tette Trockij elméletét az orosz fejlődésről – ami korábban mellékvágány volt, most fő irányvonallá vált.

Ám Post 1991-ben nem tette meg ezt a lépést. Ahelyett, hogy a bizonyítékkal – a gyűlöletbeszédre vonatkozó európai szabályozással – foglalkozott volna, amely kihívás elé állíthatta volna a modelljét, ő elismerte létezésüket, és továbbhaladt.[203] Ennek egyik oka az volt, hogy Post Amerikában horgonyozta le modelljét. Úgy mutatta be ezt a modellt, mint amely inkább az „Első Alkotmánykiegészítés értékein” alapul, mint a demokratikus teórián.[204] Amikor az önrendelkezés koncepcióját tárgyalta, a Madison-ellentétet hívta segítségül. Ennek lényege a különbség Nagy-Britannia és az Egyesült Államok között; míg az előbbiben „a korona szuverén”, az utóbbiban a hatalom a népé.[205] Annak kifejtésekor, hogy az egyenlőség érdekei miért nem fontosabbak a véleménynyilvánításénál, Post „az önszabályozás iránti, mindent elsöprő amerikai elkötelezettségre” hivatkozik.[206] A gyűlöletbeszéd által a csoportidentitás számára jelentett sérelemről szólva Post kijelenti, hogy az amerikaiaknak sajátos individualista koncepciójuk van a csoportidentitásról, és hogy a képesség „új közösségek létrehozására” „eredendően amerikai”.[207]

Post analízisét illetően az egyik zavaró tényező az, hogy – legalábbis az 1991-es tanulmányában – nem részletezi, Amerika miért különbözik. Például a csoportidentitásról szóló okfejtése erősen kapcsolódik Frances FitzGerald 1986-os, Cities on a Hill: A Journey Through Contemporary American Cultures (Városok a dombon: utazás a kortárs amerikai kultúrákban) című könyvéhez.[208] Bár FitzGerald röviden beszél az európai csoportidentitásról, a könyv nagyobb része az Egyesült Államokra összpontosít.[209] Post azon hibája, hogy nem helyezte érvelését eredeti, összehasonlító kontextusba, egy elmulasztott lehetőség. Vagy másképp fogalmazva: ha Post érvelése az, hogy a gyűlöletbeszédre vonatkozó európai jogszabályok nem számítanak, mert Amerika különböző, többet kellene mondania arról, hogy miért ez a helyzet.

Post 1991-es tanulmányának hasonló problémája van az idővel. Ahogy azt hangsúlyozza is, 1940 körül a véleménynyilvánításra vonatkozó amerikai korlátozások sokkal megszorítóbbak voltak.[210] Ez ugyanolyan típusú kérdésekhez vezet, mint amilyeneket már tárgyaltunk. Ha a demokratikus eljárás védelme alapján tudjuk megállapítani, hogy egy demokratikus állam „szilárd”-e és „sikeres”-e, az Egyesült Államok vajon éretlen demokrácia volt azelőtt? Ismét igennel felelhetünk erre a kérdésre. Különösen a déli államokban a szavazati jogok hiánya miatt az Egyesült Államok talán nem volt „szilárd” és „sikeres” demokrácia az 1950-es és 1960-as évek polgárjogi mozgalmáig és a szavazati jogokról szóló Tizenötödik Alkotmánykiegészítésig.[211] Ez az álláspont jól illeszkedik Walker okfejtéséhez a polgárjogi mozgalmaknak az Első Alkotmánykiegészítés hatókörének kiterjesztésében játszott szerepéről.[212] Valószínűleg hasonlóképpen érvelhetünk az 1940-es évekbeli Jehova Tanúi ügyek kapcsán, amelyek mind a vallásszabadságot, mind a szólásszabadságot kiszélesítették.[213] Ám Post nem teszi fel ezeket a kérdéseket.

Ennek eredménye az ellentmondás Post gondolkodásában. Egyrészt, a modellje merít az európai társadalmi gondolkodásból, és Post tudatában van annak, hogy a németeknek (és az izraelieknek) másfajta a gyűlöletbeszédre vonatkozó megközelítésük. Bár észszerű az a döntése, hogy Amerikára alapozza a teóriáját – és amerikai excepcionalista lesz –, nem igazán fejti ki, Amerika miben különbözik Európától. Valójában nem beszél arról, hogy a véleménynyilvánítás korlátozásának elburjánzása az 1940 előtti Amerikában (a rabszolgaság-ellenes pamfletek betiltása, az obszcenitásra és a lázító rágalmazásra vonatkozó korlátozások az első világháború alatt) mit mond az amerikai demokrácia akkori állapotáról.[214] Hogy igazságosak legyünk Posttal, ez az ellentmondás nem igazán akadályozta a fő célját a Racist Speech, Democracy, and the First Amendment című munkájában, méghozzá azt, hogy a gyűlöletbeszédre vonatkozó, jelenlegi egyesült államokbeli indítványokat tárgyalja. Ám ez a feszültség visszatérhetett akkor, amikor a dán karikatúrákról folyó vita nyomán Post és sok más amerikai kezdte Európára fordítani a figyelmét.

C) A híd túl messze van? Robert Post és a dán karikatúravita

2005–2006-ban a dán karikatúrákról szóló vita fogadtatása az Egyesült Államokban némiképp paradox volt.[215] Egyfelől, a legtöbb amerikai újság – néhány figyelemre méltó kivétellel, úgymint a Philadelphia Inquirer – nem közölte a karikatúrákat, ez jelentős különbség Európához képest.[216] Másfelől, úgy tűnt, a vita ráébreszti az amerikaiakat arra, hogy Európa a gyűlöletbeszéd variációinak széles körét tiltja – ideértve a holokauszttagadást is. Ez ugyanakkor felvetette annak lehetőségét, hogy a gyűlöletbeszédre vonatkozó európai szabályozás valójában nem igazán jó elgondolás. Ez részben magából a vita természetéből fakadt. Rose, a Jyllands-Posten kulturális rovatának szerkesztője – azé az újságé, amely leközölte a karikatúrákat – színes egyéniség volt.[217] Korábban tudósítóként dolgozott a Szovjetunióban, és úgy tekintett a muszlim radikálisok elleni dániai küzdelemre, mint a hidegháború meghosszabbítására.[218] Miután a vita 2006-ban elérte csúcspontját, Rose néhányszor az Egyesült Államokba utazott, hogy kifejtse álláspontját.[219]

Ekkor írt Post egy tanulmányt, amely 2007-ben jelent meg a Constellationsben Religion and Freedom of Speech: Portraits of Muhammad (Vallás és szólásszabadság: a Mohamed-portrék) címmel.[220] Tulajdonképpen a tanulmány meglehetősen hatásos. Post röviddel a vita kitörését követően írta,[221] és egy átfogó elemzést nyújt az olvasónak, amely a jelenlegi Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezését vizsgálja a vallásszabadság és a blaszfémia témakörében.[222] A következtetés, amelyet Post levon, miszerint a tizenkét, Jyllands-Postenben megjelent karikatúra közül egy sem felel meg a blaszfémia vagy a gyűlöletbeszéd kritériumainak, vitathatatlan, és valószínűleg korrekt.[223]

Másfelől, bizonyos körülmények a tanulmánnyal kapcsolatban felkeltették a figyelmet. Először is úgy hivatkozott a Mohamed képi megjelenítését ellenző muszlimokra, mint „modern fundamentalista szektákra, akik azt állítják, hogy az iszlám védelmében beszélnek”. Ez olyan általánosítás, amely nem illik Post elkötelezettségéhez a világ árnyalt, kontextuális szemlélete iránt.[224] Másodszor, a tanulmánya lábjegyzeteként feltüntette a karikatúrákhoz vezető linket – ez olyan lépés, amelyet nagyon kevés, a témáról író szakember tett meg.[225]

Mindazonáltal számomra az a legérdekesebb, hogy Post milyen módon tárta fel a téma tárgyalása során azt a dilemmát, hogy hogyan alkalmazza (alkalmazza-e egyáltalán) a demokratikus párbeszéd teóriáját. Időnként excepcionalista megközelítést választ. Például kissé szemérmesen a következőt mondta a szólásszabadság Első Alkotmánykiegészítés általi védelméről: „A halálbüntetés iránti elkötelezettségünk mellett ez egy kiváló példa az amerikai alkotmányos excepcionalizmusra.”[226] Azt is felismerte, hogy Európában a blaszfémia szabályozása hosszú múltra tekint vissza, és sok különböző indokolás létezik a véleménynyilvánítás védelmére.[227]

Mindamellett a tanulmány legnagyobb részét a demokratikus párbeszéd teóriájának Európára kiterjesztett alkalmazása alkotja. Jóllehet Post 1991-ben hangsúlyozta modelljének amerikai eredetét és karakterét, a dán karikatúrákról szóló tanulmányában ezt sokkal átfogóbb kifejezésmódban mutatta be: „[M]ivel minden európai nemzet elkötelezett a demokratikus önkormányzás iránt, a jelen dolgozatomban vizsgálni fogom a blaszfémiára vonatkozó szabályozás kompatibilitását a demokrácia előfeltételeivel.”[228] Post sokkal jobban kifejtette a modelljét, mint azt 1991-ben tette. A következő állítással kezdte: „Mindenki egyetért abban, hogy azok az államok, amelyek demokratikus legitimációra törekszenek, a szólásszabadságot bizonyos védelemben kell hogy részesítsék.”[229] Ezután beszélt autonómiáról, heteronómiáról és önrendelkezésről éppúgy, ahogy tizenhat évvel korábban.[230] Azon ellenvetés elhárítására, miszerint ez nem az egyetlen modellje a demokratikus legitimációnak, Post óva intett az olyan országok – Észak-Koreát hozta fel példának – demokráciaként való meghatározásától, ahol „választásokat tartanak, amelyet a többségiek irányítanak”.[231] Miután elmagyarázta, hogy a nyilvános vita hiánya az állampolgárokat elidegenedetté teszi, Post levonta a következtetést: „egy modern demokráciában” az állampolgároknak kell hogy legyen joguk szabadon „csatlakozni a nyilvános vitához”, azért, hogy még ha nem is érvényesül az akaratuk egy adott kérdésben, „mindazonáltal meg tudják őrizni azonosulásukat az állammal”.[232]

Miután ismertette modelljét, Post rátért a karikatúrákra, összegezve: „[H]a a szabad véleménynyilvánítás a demokratikus legitimáció értékeit szolgálja, a dán karikatúráknak mentesnek kell lenniük a törvényes cenzúrától.”[233] Ez az érv, amint azt fentebb megjegyeztem, vitathatatlan. Ezzel együtt Post komparatív analízisének gyengeségét is mutatja – egy Amerikában kigondolt modellt alkalmaz Európára anélkül, hogy megmagyarázná, a megváltozott környezet hogyan befolyásolja a modelljét. Ha a blaszfémiára vonatkozó szabályozás él és virul Dániában, és Dánia – nem úgy, mint Észak-Korea – valódi demokrácia, mit kell megváltoztatni a modelljében, hogy feloldjuk ezt az ellentmondást?

Bár Post nem foglalkozott kifejezetten ezzel a kérdéssel, de tett néhány engedményt. Például, mivel az elmélete azon az elképzelésen alapul, hogy az állampolgár nézeteit ki tudja fejezni a közösség, a blaszfémia kérdése – Post számára – kevésbé komoly, hogyha a társadalom minden tagjának ugyanaz a vallása. Ez meglehetősen különös következtetés, tekintve, hogy arra számíthatnánk, a blaszfémiaellenes törvényekre nagyobb az igény az olyan társadalmakban, ahol több, különféle vallás és vallási konfliktus létezik, mint azokban, ahol csak egy.[234] Azt az európai elképzelést is elfogadja, hogy a véleménynyilvánítás módja szerepet játszhat abban a kérdésben, hogy melyik vélemény tiltott, feltéve, hogy „bármely ilyen különbségtétel úgy van megfogalmazva, hogy minimalizálja a nyilvános vitában okozott kárt”.[235] Végül Post akceptálja, hogy „a gyűlöletbeszédet általában szabályozzák Európában”, és azzal érvel, hogy ezek a jogszabályok szilárdabb alapzaton állnak, mint a blaszfémiaellenes jogszabályok, mert míg az előbbiek törvényeken alapulnak, amelyek kijelölik a határokat, az utóbbiak a vallás által megszabott határokhoz igazodnak.[236]

A tanulmány végén Post a blaszfémiára vonatkozó jogszabályok alkalmazásáról egy nehezebb kérdésre tért át: vajon a karikatúrák betilthatók-e az iszlamofóbia megnyilvánulásaként?[237] Eközben érdekes elméletek megalkotásába fogott, amelyek cizellálták általános teóriáját. A következőképp különítette el a fő kérdést: Az iszlamofóbiás aktusok, mint a karikatúrák publikálása, kapcsolódnak-e a diszkriminációhoz?[238] Post számára ez „esetleges történelmi tény kérdése” – épp olyan típusú kérdés, amelyet az amerikai nem, de az európai jogrendszerek felhasználnak a véleménynyilvánítás korlátozásának igazolásához.[239] Post taglalja, hogy az amerikaiak miért követelnek meg szorosabb ok-okozati összefüggést. Ennek során számos okot tár fel: (1) „az amerikai karakterben mélyen gyökerező libertárius vonás”, amelyet „klasszikus történelmi példák” erősítettek meg, például a jogok állam általi olyan megsértése, mint a kommunizmus támogatásának betiltásáról szóló doktrína; továbbá (2) az európai állam magasabb fokú legitimációja, amelyben a „nemzet” vagy a „köztársaság” – inkább, mint a nép – szuverén.[240]

Mivel a dán karikatúrák betiltásának megengedhetőségére összpontosít, egy olyan kérdésre, amely nem kétséges Európában vagy az Egyesült Államokban, Post az elemzését nem erőlteti ide. Ám amit állít, a modellje számára felvet néhány érdekes kérdést. Ha a véleménynyilvánítás erőteljes védelme a demokratikus legitimáció egyik jele, mit jelent Postnak az az érv, miszerint az európai államnak magasabb fokú a legitimációja? A legitimáció demokratikus és etatista formái különböznek? Az európai állam magasabb fokú biztonságérzete igazolja a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályok jelenlétét? (Talán épp az ellenkezőjét gondolhatnánk; az európai államok azért tiltják a gyűlöletbeszédet, mert attól félnek, hogy gyengék. Talán a kérdés: észlelés kontra valóság – az európai államok „paranoidok”, attól tartanak, hogy gyengék, de valójában erősek.)

Érdekes, hogy Post „klasszikus történelmi példákat” említ. Először is, ha a „libertárius vonás” olyannyira esszenciális része az amerikai karakternek, miért léteznek a klasszikus példák? Valójában az Egyesült Államok történelmét a Brandenburg v. Ohio[241] ügyig úgy tekinthetjük, mint a szabadság és a cenzúra váltakozó periódusait. A klasszikus példák, amelyek távolról sem bizonyítják a szabad véleménynyilvánítás liberalizmusát, azokat az időket példázzák, amikor a libertárius vonás nem érvényesült. Másodszor, mit kockázatunk, ha amerikai példákat vetünk fel egy európai közönség számára?

Hadd legyek világos; ez nem jelenti Post kritizálását. Inkább rávilágít az amerikai tapasztalat fontosságára. Az Egyesült Államokban a Brandenburg-ügy óta a politikai véleménynyilvánítás széles körű védelmének korszaka viszonylag folyamatosan fennáll, amely arra késztetheti az európaiakat, hogy megismerjék a küzdelem kulcsfontosságú pillanatait – az Abrams-[242] és a Gitlow v. New York [243] ügyek különvéleményeitől a Whitney v. California[244] esetbeli jelenségen keresztül a Stromberg v. California[245] ügyig, amikor, Harry Kalven, Jr.-t idézve, a „véleménynyilvánítás elkezdett nyerni”,[246] a Dennis v. United States ügy[247] által jelentett visszalépésen át a véleménynyilvánítás politikai védelmének végleges kiterjesztéséig az 1960-as években. Ez nem különbözne attól, mint ahogyan Loewenstein a késői weimari periódus gyakorlatára támaszkodott, hogy megalapozza militánsdemokrácia-elméletét. Ám, ahogy Loewenstein és Riesman módosították teóriáikat, amikor az Egyesült Államokra alkalmazták őket, Postnak is meg kellett volna fontolnia az elméletének átalakítását, hogy jobban tudja Európára alkalmazni.

D) Robert Post Európára figyel

Egy példa erejéig, hogy megvilágítsam, pontosan mire gondolok, hadd térjek vissza Post 2009-es, gyűlöletbeszédről szóló fejezetéhez, amely a James Weinstein és Ivan Hare által szerkesztett, Extreme Speech and Democracy (Szélsőséges vélemény és demokrácia) című könyvben jelent meg. Post párbeszédes demokráciamodellje sokkal kisebb terjedelemben található meg benne. Ehelyett Post hosszasan összehasonlítja Amerikát és Európát. Úgy véli, hogy Amerika nemcsak a „gondolatok piaca” miatt egyedi, hanem a „közösségek piaca”[248] miatt is. Elismeri, hogy a legtöbb európai ország „nem utasította el a rossz tendencia tesztjét”.[249] Még az európai „kormányzás erősen tekintélyelvű, ezeréves formáiról” is beszél, amelyeket ellentétbe állít az „individualizmussal” és a „kormányzattal szembeni bizalmatlansággal”. Ez utóbbi „erőteljes nyomást gyakorol az Egyesült Államokban a nyilvános vitára a kormányzó hatalom legitimációja érdekében”.[250]

Ez a kontextuális megközelítés, amennyiben végigviszi, Post elméletének legnagyobb módosítása lett volna. 1991-ben (és kisebb terjedelemben 2007-ben) naturalisztikus kifejezésmódban mutatta be demokratikuspárbeszéd-modelljét, vagyis úgy, mint az egyetlen lehetőséget, ahogyan a demokratikus legitimáció elképzelhető. 2009-ben a véleménynyilvánítás védelme többnek tűnik, mint a korlátozott legitimációjú állam mellékterméke. Számomra a 2009-es megközelítés sokkal érdekesebb módja a szólásszabadságról való elmélkedésnek. Részletes normatív és empirikus tanulmányokra ad alkalmat a szólásszabadság és a demokratikus legitimáció viszonyáról, amelyek összeegyeztethetők lehetnek a Post által kifejtett, az összehasonlító jog kérdéseire vonatkozó kontextuális megközelítéssel.[251]

Másfelől Post 2009-es tanulmánya némiképp még korlátozott az Európára való kitekintésben. Például keveset mond a weimari/náci tapasztalatról – Loewenstein számára (és sokaknak a mai Európában) ez kritikus pont –, és kissé elutasító a holokauszttagadás európai tiltását illetően, azt állítva, hogy az ilyen jogszabály „ritka” és „mindig problematikus”.[252] Post állítása a holokauszttagadásra vonatkozó jogszabályok „ritkaságáról” nem világos. Ha azt mondja, hogy ezek a jogszabályok ritkán fordulnak elő Európában, akkor téved – sok európai országban vannak ilyen törvények.[253]

Ha azonban a „ritkaság” alatt azt érti, hogy összehasonlítva a hagyományos, gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályokkal, a holokauszttagadás tiltásait általában nehéz megindokolni, akkor azt is meg kell mondania, hogy miért. Akárcsak a jobbközép francia képviselők, akik tiltakoztak a Gayssot-törvény kibocsátása ellen, úgy tekinthetjük az ilyen tiltásokat, mint a sztálinista stílusú „hivatalos igazság” megállapítására való törekvést.[254] Ám a holokauszttagadás tiltásai nem pusztán a tagadók állításainak igaz vagy hamis voltán alapulnak. Arra a nézetre is támaszkodnak, miszerint az az állítás, hogy „csak a tetveket gázosították el Auschwitzban”, szimbolikus kijelentéssé vált, amely gyűlöletet közvetít, sokkal inkább, mint a szvasztika vagy a keresztégetés.[255]

Hadd tisztázzak valamit. Postnak nem kell eldöntenie, hogy a holokauszttagadás tiltása legitim-e. Ám többet mondhatna arról, hogy oly sok európai ország miért alkalmaz ilyen jogszabályokat. Ez valamifajta demokratikus deficitet tükröz, egy múltbeli sebet, amely még nem gyógyult be? Az európai állam azon tapasztalatának tükröződése, amely a hivatalos igazságok érvényre juttatásából fakad? (Azt gyaníthatjuk, hogy Post, ha nyomást gyakorolnak rá, ezt a magyarázatot meggyőzőnek találná.) Vagy Post modelljének funkciója normatív? Meg kell magyaráznia, hogy a történelmi tényekkel – mint a holokauszttagadással, vagy ha már itt tartunk, az örmény népirtással – kapcsolatos tiltás miért nem fér össze a liberális demokráciával?[256] Post erre utal, amikor kijelenti, hogy „a modernek méltán jönnek zavarba attól a véleménytől, hogy az egyszerű nézeteltérés a radikalizmus vagy a gyűlölet döntő bizonyítékaként kezelhető”.[257] De azért hasznos lenne egy folyamatos vita erről a kérdésről.

Mi magyarázza Post vonakodását az állásfoglalástól? E tekintetben a Loewensteinnel való összehasonlítás tanulságos. Loewenstein tanulmányai a militáns demokráciáról, amelyek a Columbia Law Review-ban jelentek meg, igen specifikusak. Talán túlságosan részletekbe menő a különböző európai országok fejlődését illetően. Nem fél attól, hogy elvégezze a piszkos munkát. Ugyanez igaz Riesman csoportrágalmazásról szóló írására, és ami azt illeti, Post 1991-es tanulmányára, amely a gyűlöletbeszédet vizsgálja az Egyesült Államokban, és amelyben a „formális analízis” védelme ellenére valójában elkezd foglalkozni „a világ zavaros bonyodalmaival”.[258]

Bár ennek egy része a formális elmélet előnyben részesítéséből ered, másrészt viszont az a vágy is visszatarthatja Postot, hogy „kozmopolitává” váljon. A Molnár Péterrel készült interjúban Post arról panaszkodott, hogy a gyűlöletbeszéd tárgyalásának „szokásos módja” „többnyire univerzalista regiszterben van”.[259] A mindent vagy semmit megközelítés – vagy a jól megérdemelt védelem, vagy semmilyen –, bár az emberi jogokról folytatott diskurzusban megszokott, Postot nem elégítette ki.[260] Molnár konferenciájáig, amely a véleménynyilvánítás kontextuális megközelítését vette alapul, Post „kívülállónak” érezte magát.[261] Emellett a formális teória szintjén Post továbbment az elmélete kiterjesztésében azért, hogy potenciálisan lefedje Európát. E folyamatban a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályok ellenzése abszolút pozícióról leértékelődött a szokásos alapállásra – amely semmibe vehető, ha „a gyűlöletbeszéd költségei nagyon magasak a nemzet mindenre kiterjedő demokratikus legitimációja számára” –, ez a szituáció pedig alkalmazható a holokauszttagadásra és más, a nácizmust támogató véleménynyilvánításra egy olyan országban, mint Németország, ahol az 1945 utáni politikai berendezkedés Hitler és a nemzetiszocializmus megtagadásán alapul.[262]

Mindamellett azt remélhetjük, hogy Post – vagy egy követője – továbbmegy, és Loewenstein stílusában elvégzi a piszkos munkát. A gyűlöletbeszéd milyen mértékű szabályozása szükséges ahhoz, hogy egy ország demokratikus legitimációja megkérdőjeleződjön? Lehetséges, hogy különböző államok különböző mértékben képesek elviselni a gyűlöletbeszédre vonatkozó szabályozást? (Post szerint az Egyesült Államok kevésbé képes tolerálni az ilyen jogszabályokat, mint Európa – milyen normatív következtetések vonhatók le ebből? Az európai államok között is vannak különbségek?) Ideális esetben Post – vagy egy munkatársa – felteszi ezeket a kérdéseket anélkül, hogy szükségszerűen elveszítse a nézőpontot, miszerint az Egyesült Államokban van valami speciális a gyűlöletbeszéd széles körű védelmét illetően. Másképpen fogalmazva, a figyelem középpontjába a jellegbeli különbségek helyett a mértékbeli különbségek kell hogy kerüljenek. Ahelyett, hogy minden, gyűlöletbeszédre vonatkozó európai jogszabályt kritizálna, egy amerikai libertariánus azt kérdezhetné, hogy melyek a leginkább megindokolható európai jogszabályok, és melyek a legkevésbé megindokolhatóak? Az 1940-es években Riesman megkülönböztette a rágalmazásra vonatkozó büntetőjogi, valamint a polgári jogi jogszabályokat. Ez a megkülönböztetés még manapság is megállja a helyét?

IV. Konklúzió: A gyűlöletbeszédre vonatkozó szabályozás összehasonlításának sokkal dinamikusabb megközelítése felé

Hadd térjek vissza röviden az összehasonlító jog dilemmájához. Ez magában foglalja a választást az excepcionalizmus, amely kontextuálisan érzékeny, de normatívan üres, és a konvergencia nézőpontja között. Ez utóbbiban az előadó bemutat egy normatív teóriát, amely, bár meggyőző, elmulasztja, hogy figyelmet fordítson a történelmi, kulturális és tapasztalati differenciákra, amelyek megkülönbözetik az országokat és a jogrendszereket.

Loewenstein és Post igyekeztek feloldani ezt a dilemmát. Loewenstein, a német zsidó emigráns, jelentős nehézségekkel került szembe, hogy felvételt nyerjen az amerikai akadémiára, és fő művének csekély közönsége volt. Ennek ellenére képes volt az 1930-as években a véleménynyilvánításról szóló vita formálására azzal az érveléssel, hogy a fasizmus által fenyegetett demokráciának kötelessége megvédenie önmagát. Ezáltal elfogadta a demokratikus önvédelmet (militáns demokráciát), mint olyan normát, amelyre a különféle demokráciák különbözőképp reagálnak.

Mindeközben Post a demokratikuspárbeszéd-modelljének alkalmazására törekedett, mely elmélet rámutat, hogy a gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályok az állam demokratikus legitimációját fenyegetik azáltal, hogy veszélyeztetik a nyilvános vitát azokban az európai országokban, ahol az ilyen jogszabályok szokványosak. Post korai írásai e tárgyban két jól megkülönböztethető irányba tendáltak: (1) excepcionalista momentum, amikor a szólásszabadságot összehasonlította a halálbüntetéssel mint az amerikai kultúra egyik különlegességével; és (2) univerzalista momentum, amikor a modelljének meglehetősen merev verzióját próbálta alkalmazni a dán karikatúravitában. 2012-re azonban elkezdte módosítani formális elméletét, hogy magyarázattal szolgáljon a gyűlöletbeszédre vonatkozó európai jogszabályokra.

Ezért Post kijelöli az utat a jövőre nézve, méghozzá olyat, amely kombinálja a nyilvános vita értéke iránti normatív elkötelezettségét az olyan szituációk kontextusérzékeny vizsgálatával, amelyekben az ilyen vita korlátozható. E kettős megközelítés iránti igényt jól illusztrálja egy, a New York Timesban nemrégiben megjelent cikk, mely azt tárgyalja, hogy a Twitter úgy döntött, blokkolja a németek hozzáférését bizonyos neonáci Twitter-oldalakhoz.[263] Az egyik leginkább meglepő válasz Jillian C. Yorktól, az Electronic Frontier Foundationtől érkezett. A csoport, amely általában az amerikai libertárius eszmékhez köthető, most a következőket nyilatkozta: „Ez nem helyes, de egy módja a cenzúra minimalizálásának. Jobb a Twitternek, ha fenntartja az országok elégedettségét anélkül, hogy az egészet levenné.”[264] „Az országok elégedettségének fenntartása”, miközben a cenzúrát is a minimumon tartják, egy teória, amely megköveteli a döntést: az ország panasza a gyűlöletbeszéddel kapcsolatosan mikor legitim, és mikor, visszatérve Maddow-hoz, fedezék ez az olyan országok számára, mint Egyiptom, ahol a kormányzat szerepet játszik annak meghatározásában, hogy a sajtó mit publikálhat. Mind Loewensteinnek, mind Postnak lenne mit hozzáfűznie ehhez.[265]

Hadd fejezzem be azzal, hogy áttérek a helyről az időre. Minden összehasonlító vállalkozásnak – az összehasonlító jognak éppúgy, mint a történeti szociológiának – az az egyik legfőbb feladata, hogy felmérje, hogyan változnak a normák az idők során. Post biztosan jó nyomon járt, amikor az 1940-es években felfedezte a demokratikuspárbeszéd-modell csíráit a Jehova Tanúi ügyekben. Hasonlóképpen, a változás megfigyelhető az 1930-as évektől – ez olyan időszak volt, amikor a véleménynyilvánítás korlátozása a jövő modern, demokratikus irányzatának tűnt –, és a jelen helyzetben, legalábbis amerikai nézőpontból, ennek a fordítottja tűnik igaznak. A gyűlöletbeszédre vonatkozó jogszabályok kapcsán folytatott vitáról szóló legjobb beszámolók arra törekednek, hogy megmagyarázzák, mi az oka ezeknek a vita folyamán bekövetkezett változásoknak. Eközben profitálnak Rosenberg és Trockij munkáiból, akik megfigyelték, hogy a nemzetközi környezetben lezajlott változások (mint a fasizmus felemelkedése Európában vagy a Brandenburg-ügyet követően a legtöbb gyűlöletbeszéd iránti, hosszan tartó tolerancia az Egyesült Államokban) hogyan képesek megváltoztatni a nemzetközi vita sémáit.

Fordította: Schreckné Juhász Judit

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.

Table of Contents

Előszó a magyar Olvasóhoz

Szerkesztői bevezető

1. rész: A gyűlölet szabadsága

Miért tiltják az európaiak a gyűlöletbeszédet?

I. Bevezetés: Ki bünteti a gyűlöletbeszédet és miért?

A) „A muszlimok ártatlansága” és az összehasonlító jog nyomorúsága

B) Az euro–amerikai vita a gyűlöletbeszéd szabályozásáról

C) Az egyenlőtlen fejlődés koncepciója

II. Európa kioktatja Amerikát: Karl Loewenstein és a totalitárius fenyegetés

A) Karl Loewenstein: a militáns demokrácia európai apostola

B) David Riesman: a militáns demokrácia adaptálása az amerikai körülményekhez

III. Amerika kioktatja Európát: Robert Post és a szólásszabadság demokratikus szükségszerűsége

A) A totalitárius fenyegetés csökkenése

B) A gyűlöletbeszéd szabályozásának egyfajta amerikai megközelítése

C) A híd túl messze van? Robert Post és a dán karikatúravita

D) Robert Post Európára figyel

IV. Konklúzió: A gyűlöletbeszédre vonatkozó szabályozás összehasonlításának sokkal dinamikusabb megközelítése felé

Gyűlöletbeszéd és nemzeti identitás: az Egyesült Államok és Kanada esete*

I. Gyűlöletbeszéd és nemzeti identitás

II. A doktrinális különbségek korlátai

III. Olvasztótégely és multikulturalizmus

IV. Gyűlöletbeszéd és amerikai rasszizmus

A) Ok és okozat

B) A gyűlöletexport

C) A polgárjogi mozgalom

V. Hűség és lázadás

VI. Gyűlöletbeszéd, jogi kultúra és nemzeti identitás

Keresztégetés, holokauszttagadás és a gyűlöletbeszéd szabályozásának fejlődése az Amerikai Egyesült Államokban és Németországban*

I. Bevezetés

II. Az abszolutizmus aranykora?

III. Az abszolutizmus erősödése? A Skokie-ügy és az R.A.V.-ügy

IV. Kihívás az abszolutizmussal szemben: az álarcügyek

V. Visszatérés a tradícióhoz? A Virginia v. Black ügy

VI. A német becsületsértési jog 1945 előtt

VII. A prioritások megfordítása: az antiszemitizmussal szembeni tabu

VIII. A holokauszttagadásos ügyek

IX. A libertarianizmus elvetése – Az Irving-ügy

X. Konklúzió: Amikor a társadalmak megtiltják a szélsőséges véleménynyilvánítást

Flemming Rose amerikai szólásszabadságkánon-ellenessége és az összehasonlító alkotmányelmélet nyomorúsága*

I. Bevezetés: Az ellenségem barátja az én barátom is

II. A szólásszabadság klasszikus története Amerikában

III. Rose elmélete a szólásszabadságról

A) A politikai egyben személyes

B) A kétség csábítása

C) Rose szamizdat szóláselmélete

D) Rose felhívása: töröljük el a „sértés tabuit”

E) A szóláskorlátozások és a nácik hatalomra kerülése

F) Hová illik Amerika?

IV. Rose és az összehasonlító alkotményelmélet

V. Konklúzió: A konvergencia határai

2. rész: Nácik, fasiszták, antiszemiták és rasszisták szabadsága

Beszélt-e az égő kereszt?

I. Bevezetés

II. O’Connor bírónő és a véleménynyilvánítás célját szolgáló keresztégetés

III. Thomas bíró: a keresztégetések célja szükségszerűen a megfélemlítés

IV. Ellentmondó narratívák

V. Konklúzió: A történeti elbeszélés haszna

Sértő szimbólumok és a gyűlöletbeszéd szabályozása – hol legyen a határ?

I. Bevezetés

II. Négy lehetséges álláspont

A) Általános tilalom

B) A súlyosbító tényező követelménye

C) A védelem korlátozása a szimbólum által képviselt csoportra

D) A szimbólumok által képviselt csoportok kizárása a gyűlöletbeszéddel szembeni védelemből

III. Egy amerikai megközelítés: a Snyder v. Phelps ügy

IV. Konklúzió

Ki a fasiszta? A Geert Wilders per értelmezése a náci örökség tükrében*

I. Az antifasiszta konszenzus

II. Gyűlöletbeszéddel vádolva: Geert Wilders – Tipikus eset vagy mégsem?

III. A zsidóság szimbolikus szerepe és a holokauszt a holland társadalomban

IV. Az „igazságos háború” katonája

V. Wilders mégis fasiszta lenne?

VI. Párhuzam a harmincas évek zsidóságával

VII. Konklúzió: A náci örökség napjainkban is releváns

Az egyik tizenkilenc, a másik egy híján húsz?

I. Bevezetés

II. „Mindent vagy semmit” álláspontok az antiszemitizmussal és anticionizmussal kapcsolatban

A) Az anticionizmus mindig antiszemita

B) Az anticionizmus soha nem antiszemita

III. Mikor mondhatjuk, hogy egy anticionista megnyilvánulás egyben antiszemita is?

A) Helyszín

B) Az antiszemita toposzok jelenléte

C) Bojkott és diszkrimináció

IV. Következtetés: az antiszemitizmus és anticionizmus megkülönböztetésének korlátai és fontossága

A) Ki kicsoda?

B) Az antiszemitizmus kipécézésének előnyei

3. rész: A vallásgyalázók szabadsága

Mérlegelési jogkör a muszlimok számára?

I. Bevezető: Egy harmadik út felé

II. A vallásgyalázás és kritikusai

A) A vallásgyalázás és a civilizációk összeütközése

B) Középút a muszlimokkal való együttélésben: az Otto-Preminger-eset mint útmutató

III. Kettős mérce vagy modell? Az Otto-Preminger-ügy

A) A film, a film lefoglalása és az osztrák bírósági eljárások

B) Az Európai Bizottság eljárásai

C) Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélete

D) Az Otto-Preminger-ügy recepciója

IV. Mindenkire érvényes (korlátozó) blaszfémiatörvények? Az Otto-Preminger-ügy többségi véleményének következményei

A) Az Otto-Preminger-ügy mint a vallásgyalázástörvény-kritikusok érvelésének összezavarása

B) Az Otto-Preminger-ügy mint a blaszfémiaellenes törvények határainak kijelölése

V. A vallásgyalázás-törvények mint vallási gyűlöletre való uszítás: az Otto-Preminger-ügy különvéleményének egyik olvasata

A) Az Otto-Preminger-különvélemény és a blaszfémiaperek

B) Az Otto-Peminger-különvélemény és a vallási gyűlöletre való uszítás

C) Van-e különbség a vallásgyalázás és az uszítás között?

D) Elég megnyilatkozás tartozik-e az uszítás hatálya alá ahhoz, hogy a muszlimok elégedettek legyenek?

VI. Konklúzió: Az Otto-Preminger mint a társadalmi diskurzus mintája

Flemming Rose, a dán karikatúrabotrány és az új típusú európai szólásszabadság*

I. A szólásszabadság szép (már befogadó) új világa

II. Flemming Rose különös karrierje

A) Flemming Rose, Dánia és a radikális iszlámmal szembeni növekvő félelem

B) Rose megjelenteti a karikatúrákat, és dagadni kezd a botrány

C) Rose a botrány középpontjába kerül

D) A szólásszabadság sztárja

E) Hős vagy csaló

III. Az antitotalitarianizmus kényszere

A) A radikális muszlimok az új totalitárius rendszer szerepében

B) Az antitotalitarianizmus mint a szólásszabadság védelmének oka

C) A totalitárius öncenzúra elleni fellépés kényszere

IV. A dán karikatúrák: szándékos provokáció vagy a befogadás aktusa?

A) A karikatúrák és a dán társadalmi hagyományok informális jellege

B) A karikatúrák, Rose és a bevándorlóellenes hangulat

V. Konklúzió: Kitekintés a jövőre

A dán karikatúrabotrány és a libertariánus sajnálkozás retorikája*

I. A nem is botrányos botrány

II. A tolerancia amerikai és európai megközelítései

III. Az Első Alkotmánykiegészítés és a libertariánus sajnálkozás

IV. Libertariánus sajnálkozás a gyakorlatban: a karikatúrák Amerikában

V. Meg nem bánt döntés

VI. Muszlim migráció és kulturális háború

VII. Karikatúrák, muszlimok és a totalitárius fenyegetés

VIII. A vallás és a karikatúrabotrány

IX. Konklúzió

Tragédia, bohózat vagy jogi mozgósítás?

I. Bevezető: Két büntetőeljárás meséje

II. A dán karikatúrák elleni büntetőper problémái

III. A gyűlöletbeszéd elleni jogvédelem szimbolikus értéke

IV. A karikatúravita mint melodráma? A Charlie Hebdo ügy

A) A bíróságig vezető út

B) Francia muszlimok (és a karikatúrák) a bíróság előtt

C) Az összes félnek szóló döntés: a bíróság megszólal

V. A karikatúraper mint bohózat: Soharwardy v. Levant

A) Az Ezra Levant elleni emberi jogi eljárás

B) A kamerának játszani

C) Syed Soharwardy szerencséje megfordul

D) A „bohózatba illő” Emberi Jogi Bizottság pellengérre állítása

E) A Soharwardy v. Levant ügy perspektívába helyezése

VI. Konklúzió: A kudarcot vallott perek felhasználása

Hírérték, iszlamofóbia vagy az Első Alkotmánykiegészítés – amiért és ahogyan a Philadelphia Inquirer megjelentette a dán karikatúrákat*

I. Bevezető: Amerika idegenkedése a karikatúrák megjelentetésétől

II. Az Első Alkotmánykiegészítés korlátozásának amerikai logikája

III. Tudósítás a karikatúrákról való tudósítások által kiváltott vitáról

IV. A muszlimok a szólásszabadság ellenségeiként történő beállítása

V. Bennett szabad szólás melletti aktivizmusa

VI. A tudósításra adott válaszok

VII. Konklúzió: A vita rejtett haszna

4. rész: A holokauszttagadók szabadsága

A holokausztrevizionizmus informális cenzúrája az Egyesült Államokban és Németországban*

I. Holokausztrevizionizmus és a cenzúra változatai

II. Informális cenzúra Amerikában: a CODOH reklámkampánya

A) A diákújságírók kudarca

B) A tolerancia amerikai hagyománya

III. Informális cenzúra Németországban: Beruf Neonazi

A) Német álláspontok az antiszemitizmusról és a szólásszabadságról

B) Veszély az államra nézve?

C) Vita a veszélyességről

IV. A revizionizmus törvényen kívül helyezése az Egyesült Államokban

V. Konklúzió: A jogi kultúra állhatatossága

Holokauszttagadás és gyűlöletbeszéd

I. A „puszta” tagadás problémája

II. A „cenzúra csekély tartománya”?

III. A gyűlölet megítélése a tartalma alapján

IV. Gyűlöletes a puszta tagadás?

V. A hagyományos gyűlöletbeszéd-törvények határai

VI. A tagadást általánosan tiltó törvények veszélyei

VII. Visszahozni a „gyűlöletet”

A) A múltbeli gyűlölet mint a népirtástagadás törvényeinek magyarázata

B) A múltbeli gyűlölet mint a tagadásellenes törvények indokolása az európai jogtudományban

C) A múltbeli gyűlölet mint a jövő népirtástagadás-törvényeinek mércéje

VIII. A holokauszttagadás törvényei és a blaszfémia

IX. Konklúzió

Cáfolat vagy leleplezés: jogi stratégiák az R. v. Zundel ügyben*

I. Bevezetés

II. Az Ernst Zündel ügy

III. A bűnvádi eljárással kapcsolatos stratégia

IV. A bíróságok szerepe a holokauszttagadás kapcsán

V. Utóirat, 2000 áprilisa: Irving v. Lipstadt

Furcsa hálótársak? A nyugati tagadók és az arab világ

I. Bevezető

II. Arab tagadás kontra nyugati tagadás

III. A Garaudy-ügy

IV. 2001 márciusa, a bejrúti konferencia

V. Összefüggések a jövőre nézve

VI. Utószó

5. rész: A muszlim nők szabadsága

A fejkendő mint fenyegetés: a német és amerikai jogi diskurzusok összehasonlítása*

I. Szimbolikus fenyegetések

II. Németország: a fejkendő mint politikai fenyegetés

A) Bevándorlás, feminizmus és politikai iszlám

B) Németország keresztény öröksége

C) A német gyermekek megóvása az iszlám befolyásával szemben

D) A politikai iszlám mint fenyegetés haszna

III. Amerikai Egyesült Államok: a fejkendő mint a terrorizmus eszköze

A) A vallási meggyőződés határai

B) A fejkendő és a nemzetbiztonság

IV. Konklúzió

A muszlimok az új keresztények?

I. Bevezetés

II. A Kulturkampf, a papi öltözékviselést tiltó jogszabályok és a katolikusellenes sztereotípiák

III. A Kulturkampf visszatérése? Az iszlámtól való liberális félelmek

IV. A Kulturkampf és az egyházi ruházatra vonatkozó jogszabályok a gyakorlatban

V. Négy spekulatív következtetés a mai fejkendőviselés-ellenes szabályok kapcsán

VI. Konklúzió: a jövő felé tekintve

Utószó

A tanulmányok eredeti címe és megjelenési helye

A szerzőről

A sorozatban korábban megjelent kötetek: