© Leslie Potter

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Fazekas László

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-0015-11-8

„Az élet tele van szexszel, vagy tele kellene lennie. […] Nos, a szexualitás nagyon fontos része az embernek. Vezet minket, motivál, nemes dolgokra és óriási hülyeségekre késztet. Ha kihagyod az írásból, nem lesz teljes a világod.”

GEORGE R. R. MARTIN,
A Trónok harca ÍRÓJA

Szeretettel és hálával tartozom a könyvben szereplő Evának, aki a valóságban talán nem is Eva, talán az.

Köszönöm neki, hogy megismerhettem, milyen a szenvedélyes szerelem, még annak ellenére is, hogy olyan kínzón fájdalmas és pusztító tud lenni. Fülig szerelmesnek lenni azonban jó, életemben ekkor fordult elő először, és sajnos azóta sem éltem át többször.

Ez a szerelem inspirált arra, hogy tollat ragadjak. Na jó, az igazság az, hogy laptopot használtam! Az írás régi vágyam volt már, de Eva megismerése adta meg ehhez a végső lökést.

Remélem, egyszer Eva elolvassa a könyvemet. Köszönöm neki, hogy a múzsám volt…

Leslie Potter

1. fejezet

Augusztus. Szeretem ezt a hónapot, ennek több oka is van. Egyrészt, ez egy nyári hónap, nagy valószínűséggel majdnem minden napján meleg van, én pedig imádom a meleget. Ilyenkor az emberek, hála istennek, nem öltöznek fel túlságosan. Ez az észrevételem igazából csak az emberek egyik felére vonatkozik, mármint arra az ötven százalékra, akik a női felét alkotják a társadalomnak. Igen nagy tisztelője vagyok ugyanis a gyengébbik nemnek. Sajnos csak tisztelője, és nem szakértője.

Túlságosan is szeretem rajtuk legeltetni a szememet. Pedig a vezetésre kellene inkább koncentrálnom, ugyanis jelenleg épp vezetek. Meg talán a tájra is érdemes lenne figyelni, mert az egyszerűen mesés. Legalábbis a városnak ezen a részén.

Jó pár évvel ezelőtt, friss diplomásként jártunk itt fent az akkori barátnőmmel, akkor tetszett meg ez a környék. A legnívósabb rész, itt lakik a város krémje. Pár hete már én is itt lakom egy ötszobás lakásban. Van még ezen kívül is egy nagyon menő rész, de az már inkább kertváros. Eszméletlen onnan a kilátás, és ezzel egyenes arányban eszméletlenek az árak is.

Nagyon elégedett vagyok a jelenlegi életemmel, főleg hogy néhány hete én is oda tartozom, ahová most tartok az autóval. Mindjárt odaérek. Általában gyorsan, sportosan vezetek, de itt inkább lassan, élvezettel. A kanyarok miatt, amik felvezetnek a lakásomhoz, itt nem is lehet másképp. Fentről a fél város látványa a szemed elé tárul. Sok itt a zöld, a bokrok, kisebb erdőfoltok, nyírt, locsolt fű, ápolt virágoskertek. Tágas, méretes, elegáns házak.

Generals Way, itt is vagyok, s ezzel el is árultam a címemet, nem mintha nem lennék rá büszke. Néhányszor kérdezték már a címemet hivatalos helyeken, vagy az ismerőseim, és szinte mindig jött is a kérdés: az a Generals Way, ott fent?

Természetesen a kérdésben mindig volt valami ki nem mondott vélemény is, néha irigység, néha elismerés, néha pedig azt éreztem, hogy felnéznek rám. Ami amúgy sem nehéz, hiszen 193 centiméter magas vagyok. A napokban töltöm be a harmincat, és remélhetőleg már nem növök.

Egy éve vettem a kocsit, és nem szeretném azért lecserélni, mert ne adj’ isten kinövöm. Meg szeretem is, szinte még új szaga van, mindezek mellett pedig szép nagy járgány.

Mivel üzemgazdász diplomám van, sokat foglalkoztat a világ, a társadalom, a gazdaság működése. És igen igazságtalannak tartom, hogy mert valaki magas, ezért nagy autót kell vennie. A nagyméretű ruhákért és cipőkért többet kell fizetnie, mint az átlagnak. Hogy a kajáról ne is beszéljek. Nekem nem elég egy saláta, mint egy 50 kilós kis titkárnőnek, legalább négy hamburgerre van szükségem, és sok húsra. Kapnak a magas emberek ezért több pénzt fizetés gyanánt? Kellene, hiszen a fizetésük nagyobb hányadát költik ezekre a dolgokra, mint az alacsonyabbak. És ezt nem passzióból teszik, be sem férnének egy kis autóba. Erről meg kellene jelentetnem egy értekezést, szerintem megérne egy Nobel-díjat.

Efféle hasznos és haszontalan gondolatokkal kötöm le minden szabad percét agyam kapacitásának. Állandóan jár az agyam meg a szemem. Most is láttam néhány nagyon szemrevaló miniszoknyás lábat.

Megérkezem a házhoz, ami egy többlakásos társasház. Szép komótosan fordulok rá a kocsifelhajtóra. Az utcán is lehet parkolni, de van elég belső parkolóhely is. Mivel elég nívós népek élnek itt, szükség is van rá, mert minden lakáshoz tartozik két-három autó, viszont lakásonként csak egy garázs jár.

A garázsom elé fordulok, mert be akarok állni. Szeretem a meleget, de a kinti forróságból egy hűvös kocsiba beülni, az is nagyon jó érzés tud lenni.

A kocsifelhajtó pontosan megcélozza a garázssor közepét. Mint egy nagy T betű. Mivel a jobb oldali legszélső garázs az enyém, ott vége is van az útnak. Ezért mindig farral kell odaállnom. De előtte balra kell fordulnom kicsit, hogy odatolathassak.

Ennél a manővernél tartok, amikor meglátok valamit, illetve valakit.

– Szerelmes isten! – szakad ki belőlem.

Nem tudom levenni a csodáról a szemem. A mellettünk lévő társasház első emeleti teraszán egy fekete hajú fiatal nő áll. A telek lejtős, és a terasz éppen egy síkban van a mi garázssorunkkal. De visszatérve a csodára. Kezem mozdulatlan marad, nem nyúlok a váltó felé, hogy tolassak. A nő, de inkább lány, úgy húsz méterre lehet tőlem. Felemelt fejjel, csukott szemmel áll ott, és a nap felé fordítja gyönyörű arcát. Az enyhe nyári szellő bele-belekap fénylő fekete hajába. Az a selyemzuhatag haj pedig úgy hullámzik ettől, mint egy vágtató fekete telivér sörénye. Erotikus táncot jár, melynek én lehetek az egyetlen szemtanúja. Fehér felső van a lányon, mely még jobban kiemeli hajszínét, de nagyon jól illik a barna bőréhez is. Tökéletes elegy. Legalábbis nekem. A férfiak nagy része előnyben részesíti a szőkéket, pontosabban részesítené, de a valóságban csak álmodozik róla.

A csoda – a lány nevét nem tudom, de remélem, hogy van neki, és nem csak egy látomás, mely a napszúrás mellékhatásaként jelentkezik – nem mozdul. Ahogy én sem. Csak ülök ott a kocsiban, és jár a motor. Bámulok rá, mintha tényleg valamiféle jelenés lenne. Ő sem mozdul, akkor veszem észre, hogy karjában egy kisbabát tart. Egy sűrű, szőke hajú gyermeket, körülbelül két-három hónapos lehet.

Nem tudom, mióta tarthat ez a jelenet, de egyszer csak valami kizökkent az álomvilágból.

– Luke!

Hallom a nevemet, de nem reagálok, csak meredten bámulom a csodát.

– Luke!! – hangzik még egyszer hangosabban, de most már kopogtatnak is az ablakon, ami persze zavarja a tökéletes harmóniát. Kelletlenül odafordulok, mert nem akarom, vagyis inkább alig tudom levenni a szemem a tüneményről. Az elektromos ablakot leengedve köszönök.

– Szia, Tommy!

Tommy a közvetlen garázsszomszédom, nálam néhány évvel idősebb, nagyon jó fej. De most kifejezetten zavar a jelenléte.

– Mész vagy jössz? – kérdezi. – Mit állsz itt, miért járatod a motort? A környezetszennyezésről még nem hallottál?

A kérdése nemcsak az éterbe kiengedett kipufogógáz miatt volt jogos, hanem azért is, mert valamilyen szinten eltorlaszolom előle az utat.

– Most jöttem – nyögöm ki nagy nehezen –, bocs, már tolatok is.

És ekkor a kezem végre öntudatlanul megtalálja a sebességváltót, és sikeresen a garázsom elé manőverezem. A rendőrségi statisztika alighanem tévesen sorolja előre a balesetek okai között a reakcióidőt és a vezetést zavaró más tényezőket. Nemcsak az alkohol, a drogok, a fáradtság, a mobilozás blokkolja az agyat, hanem az is, ha látsz egy éjfekete hajú szépséget, aki teljesen megbabonáz. Ezt azért nem fejteném ki a rendőrségen, mert szerintem egy vérvétellel jutalmaznák a teóriámat. Lehet, hogy még egy éjszakára is bent marasztalnának.

Tommy közben bemegy a garázsába, és ott matat. Végre megint azzal törődhetek, amire a legjobban vágyom. Bámulhatom a fekete hajú szépséget! Nem tudom, hogy mennyi idő telt el, de Tommy csodálkozó képpel lép ki a nyitott garázsajtón.

– Hé, Luke, minden rendben? Minek járatod a motort?

Na, már megint kezdi, és mi a fene ez a nagy környezettudatosság?

– Aha!

Ki akarok szállni a kocsiból, de amint leveszem a lábam a fékről és a benyomott kuplungról, nagyot ugrik a kocsi, és rögtön le is fullad a motor. Hál istennek nem mentem be a garázsba a zárt ajtón keresztül. Mert hát a motor az még jár. Jól mondta Tommy. Hogy nem vettem észre? Nemcsak a kezem, hanem a fejem is öntudatlan állapotban volt. Csak be kéne mennem a rendőrségre…

– Luke, minden oké? – szól hozzám ismét Tommy. Jön is felém őszinte kíváncsisággal a szemében, jó nagydarab fickó. – Basszus, majdnem összetörted a kocsit! – morogja. Megáll előttem. De testével megint zavarja a látványt.

– Aha – válaszolom ismét. – Ismered?

– Kit? – kérdez vissza.

– Azt a csodát ott a balkonon – bökök a fejemmel a lány felé.

– Ja, azt nem – válaszolja közömbösen. Mintha nem is férfiból lenne. Nem hagyhatom ennyiben a dolgot.

– De itt lakik? – feszegetem tovább a témát. – Tommy, te régebb óta laksz itt, mint én. Egyáltalán, láttad már?

– Ja, látni láttam – válaszolja flegmán. Újra felteszem magamban a kérdést, hogy ez a fickó valóban hús-vér emberi egyed-e?

– Tommy! – nyomom meg erőteljesebben a nevét. Hogy lehet valaki ennyire érdektelen a szép dolgok iránt?

Pár hete ismerem Tommyt, és rögtön kialakult köztünk a haveri viszony. Szerintem nagy dumás, de most esküszöm olyan, mintha zizi lenne. Vagy szívat.

– Akkor kérdezem másképp. Szerinted itt lakik, vagy csak látogatóba jött valakihez?

Végre megkönyörül rajtam, és értelmes választ ad.

– Igen, itt lakik. Pár hónapja költözött ide, de akkor még terhes volt. Egy sráccal lakik itt, aki szerintem nem a férje, mert két név van a csengőn. Hoppá, várj csak… Lehet, hogy a férje, mert az első név a lány apjának a neve. Az öreg valami vállalkozó guru, állítólag a céges irodája volt itt korábban, de már régebben, egy ideje csak üresen állt a lakás. Most meg ők laknak itt hárman. Luke, miért kérdezgetsz ilyeneket?

– Mert ennyire szép nőt én még életemben nem láttam – válaszolom. A fejemmel újra a látomás felé biccentek. Aki sajnos most megfordul, és anélkül, hogy felénk nézne, a babával együtt eltűnik a lakásban. A francba! Sajnálkozom magamban, de hát a picinek biztosan elég volt ennyi napsütés.

– Hát, nem rossz darab – jön végre a válasz Tommytól.

Szentséges jó isten! Ez nem válasz, hanem inkább fájdalom a füleimnek. Rosszabb, mint száz hallójárat-gyulladás egyszerre. Darab? Talán egy színházi darab az darab, de nem ez az égi látomás. Ha nem tudnám, hogy Tommynak két gyereke van két nőtől, megkérdezném tőle, tudja-e, mi az a tesztoszteron. De hagyjuk ezt, engem már várnak otthon.

– Szia – köszönök el Tommytól. – Jelenésem van.

– Az előbb nekem másképp tűnt – válaszol vigyorogva. – Szia!

Még egyszer a balkon felé pillantok, ami sajnos már üres. Elindulok a lakásom felé. Csengetek, mert már megint be van zárva belülről az ajtó. Türelmesen várok, aztán nagy sokára hallom a kulcs hangját a zárban, aztán a belső reteszelőét. Remélem, azért még egy bútor nincs az ajtó elé tolva. Végre nyílik az ajtó, és ott áll a feleségem. Nem értem, mi ez a nagy biztonság-mánia. Akkora hasa van már így az utolsó hónapban, hogy a legvékonyabb betörő se férne el mellette a folyosón. Lehetetlen volna beférkőzni a lakásba.

Mekkora szemét vagyok! Hogy gondolhatok ilyet? Az első gyerekünket várjuk, de tényleg hatalmas hasa van a feleségemnek. Sokan kérdezték, hogy „biztosan nem ikrek?”.

– Szia – üdvözlöm –, hogy vagy?

Adnék neki egy puszit, de nem engedi.

– Hogy lennék, te szemét disznó! – na hoppá, lebuktam. Biztos látta az ablakból, hogy teljesen megbabonázott az a fekete lány, ráadásul még a kocsit is majdnem összetörtem miatta. Természetesen miatta, mert hogy a francba lehet valaki ennyire szép?!

– Tudod, hány fok van? Harminchét!

Hát innen fúj a szél. Illetve bárcsak fújna, és akkor nem lenne ilyen meleg. Ma tényleg az van.

– Nyáron ez természetes, főleg augusztus elején – jegyzem meg ártatlanul, de April, a feleségem nem így gondolja. Mármint hogy ártatlan lennék a dologban. Sőt, egyenesen bűnösnek tart. Bűnöm pedig a terhessége.

– Ne vigyorogj, te szemét, ez mind a te hibád! – kapom meg újra.

Mi az, hogy az én hibám? Nem erőszakoltam meg, és nem akarata ellenére ejtettem teherbe. April már nagyon régóta akart gyereket. Jelenleg huszonkilenc éves, és szerinte már éppen ideje volt. Csak hát a terhessége vége felé haladva eltérő véleményen vagyunk. Abban is, hogy ki miben hibás.

– Amúgy Luke-nak hívnak. Hogyhogy nem tanultad meg a nevem hét év alatt, April?

– Ne szellemeskedj. Hol voltál eddig?

– Összefutottam Tommyval, és váltottunk pár szót – füllentem.

– Egy rendes férj és leendő apa nem hagyja egyedül ilyen sokáig a mindenórás feleségét.

– Nem hiszem, hogy olyan sokáig tartott – válaszolom.

Tényleg így is gondolom. Szerintem 10-15 perc lehetett az az idő, amit Tommyval töltöttem az imént. Tényleg nem lehetett több, hisz a baba az erkélyen leégett volna. Ez nyilvánvaló, ehhez még el se kell olvasni a Johnson & Johnson-féle babakönyvet, plusz még azt a hármat, amit ezen kívül az utolsó betűig kiolvastam.

És tényleg nem kényszerből. Örömmel tettem, és kíváncsi voltam. A könyvek tele voltak képekkel és információkkal a baba jelenlegi állapotáról és helyzetéről. Tudtam, hogy mikor mekkora volt az embrió, és azt is, hogy éppen hogy nézhet ki. Valamikor csak akkora, mint egy szem eper, hihetetlen. Máskor meg úgy néz ki, mint egy alien. Most meg kb. három és fél kiló, és nagyon szép baba, mármint amit a nőgyógyászati monitoron láttam belőle. Nemsokára a kezemben tarthatom, és büszkén kijelenthetem, hogy íme, őkelme, aki a legszebb a világon.

– Apropó – jött a kérdés tőlem is. – Milyen mindenórásról beszélsz? Még két hét van a szülésig. Augusztus 18-ra vagy kiírva. Meg amúgy is, nem te küldtél el gyümölcsért?

– De, majd meghalok a szomjúságtól, és nem ihatok többet ebben a nagy melegben! Legalább gyümölcsöt hadd egyek, mert attól kimondottan szép lesz a baba bőre.

– A baba már így is meseszép, hisz én csináltam – közlöm erre önelégülten.

– Na, most hagyd abba, mert a fejeden landol a sok szép gyümölcs, amit most hoztál, aztán mehetsz megint! – hangzik a csípős válasz.

– Hogy van az én kis drágám? – terelem a szót. Megfogom April hasát, és gyengéden megsimogatom. Nem mintha bánnám, ha a fejemen landolna a kosár gyümölcs. Talán újra láthatnám a fekete hajú lányt, ha vásárolnom kéne megint. Tényleg szemét vagyok. Jelen pillanatban a még meg sem született gyerekemet simogatom az anyja hasán keresztül, de ha csak egy pillantásra is, mást szeretnék látni. Azért sem bőszítem tovább Aprilt, mert az szóról szóra igaz, amit a babakönyvekben írnak, hogy a terhes nők ingerlékenyek. Hajlamosak a hangulatváltozásra, az ok nélküli sírásra, meg miegyébre. Ezt én is tudom tapasztalatból.

– Hogy érzitek magatokat? – kérdezem nyájasan és udvariasan.

– A baba biztos remekül van, de én egyáltalán nem. Bárcsak már kint lenne. Nagyon nehéz ez a sok kiló, amit pluszban cipelek. Ó, ti férfiak! Nektek is szülni kellene, hogy megtudjátok, milyen ez.

Na, már megint kezdi.

– De hát te még nem is szültél? Azt se tudod, milyen az. Vagy van egy eltitkolt gyereked, akiről én nem tudok? – játszom meg magam. – Csak nem te is leányanyaként szültél valamikor tizenéves korodban? – poénkodom.

– Luke, te azt hiszed, vicces vagy, de egyáltalán nem. Majd bedugok egy esernyőt a fenekedbe. Kinyitom, aztán kihúzom, és majd megtudod, milyen lehet a szülés – jön a válasz. Ez a téma nálam olyan, mint a mag, mely termékeny talajra hullott.

– Ha már az én fenekem került szóba, neked van kedved egy kis popószexhez? Mármint én vagyok hátul és te vagy elöl – teszem meg javaslatomat.

– Most fogd be a szádat, mert tényleg fejbe váglak – mondja keményen April. – Inkább vedd le a turmixgépet a polcról, mondtam már, hogy ne tedd legfelülre, mindennap használom. Amúgy sem jó most nekem nyújtózkodnom, meg már olyan sokszor kértelek, hogy ne csak a te perspektívádból nézd a világot, nem mindenki olyan magas, mint te.

– Ha leveszem, akkor kapok érte jutalmat? – markolom meg a fenekét.

– Esetleg este, ha nincs már olyan meleg – nyomja meg az utolsó szót, és szúrósan néz rám. – De a hátsó felemet már most elfelejtheted – jelenti ki.

Vitának itt már helye nincs. Tudni kell, hol a határ. Elvileg valamit elértem, és remélhetőleg megkapom a napi adagomat. Furcsa szó. Napi adag. Mintha drogos lennék, és a napi adag azt a pár grammot jelentené, ami kell a szervezetemnek, különben jelentkeznek az elvonási tünetek. Ez nálam is így van, csak nekem nem a kezem remeg, meg miegymás. Este csak forgolódok az ágyban, mert áll a szerszámom, és az erotikus fantáziáim nem hagynak aludni, s ha nem alszom rendesen, másnap fáradt vagyok, és ingerült. Ezért mindenkinek jobb, ha megkapom a napi adagomat.

Ezek szerint mégiscsak szenvedélybeteg vagyok? Mint egy drogos vagy egy piás? Akkor nekem is orvosi segítség kell? Egy szemüveges, feltűzött hajú doktornőhöz kellene kezelésre járnom?

Mint említettem, mindig jár az agyam valami hülyeségen. Sajnos ilyen vagyok. Emiatt sokszor nem tudok koncentrálni a komolyabb dolgokra. Viszont melyik férfi ne fantáziált volna doktornőkről, titkárnőkről, valamilyen nőkről? Egy átlagember a statisztika szerint naponta átlagosan hétszer gondol erotikára vagy szó szerint a szexre. Nálam sajnos ez a szám százötven. Tényleg segíthetne rajtam egy doktornő.

– Luke, Luke! Nem hallod a telefont? Vedd már fel!

April turmixgépétől nem hallottam a csörgést. Most legalább volt valami, amire rá lehetett fogni. De sokszor nincs mire, egyszerűen elmerülök a gondolataimban, és csak nézek ki a fejemből. Ilyenkor hallom a már ezerszer elhangzott kérdést: „Huhu, itt vagy egyáltalán?”

De most nem ezt hallom, hanem az egyre erősödő csöngést. Így van beállítva a telefon. Felveszem.

– Sziasztok! – szólok bele. A szüleim. Láttam a nevet a kijelzőn.

– Szia, fiam – szól bele anyám. – Hogy vagytok?

– Kösz, jól. És ti? – udvariasan visszakérdezek.

– Mi is, de mi inkább Aprilról és a babáról szeretnénk valamit hallani.

– Aha, tehát a hogy vagytok kérdésbe én nem is tartoztam bele?

– Szia, fiam, ne humorizálj! – hallom apám komoly, de szeretetteljes hangját. – Természetesen beletartozol te is, de téged már harminc éve ismerünk, míg Aprilt csak hét éve, és remélhetőleg pár nap múlva az unokánkat is megismerhetjük személyesen.

– April ott van? – ez anyám hangja megint. Látom lelki szemeimmel, ahogy ott ülnek egymás mellett, és ki van hangosítva a telefon. Mindig ketten vannak. Mintha nem bíznának a másikban, hogy az nem fogja tudni később szóról szóra elismételni az elhangzottakat.

– A konyhában van, éppen gyümölcsturmixot csinál.

– Az jót tesz a baba bőrének – jelenti ki anyám. Egy újabb érdekesség. Tehát nemcsak a várandós nő és a párja olvas a terhesség alatt babakönyveket, hanem a leendő nagyszülők is.

– Így igaz – helyeslek. Ez a tudományosan bizonyított tény szerepel mindegyik könyvben. – Adom Aprilt. Sziasztok! – köszönök el. – April, a szüleim – nyújtom át neki a telefont.

Beletörődöm, hogy jelenleg kiestem a szüleim érdeklődési köréből. April és a kislányom, mint két kakukkfióka, kilöktek a fészekből. Visszahuppanok a terebélyes és kényelmes ülőgarnitúrára. A lakás kialakítása olyan, hogy a jó nagy nappalit egy ajtó nélküli boltív választja el az étkezőtől. Az étkezőt pedig egy pult választja el a konyhától, ahol jelenleg April a szüleimmel társalog. A konyhaasztalnál ül, és teljesen átadja magát a terhességi témakör újbóli kitárgyalásának. Ez most nála napi bevett gyakorlat.

Barátnők, rokonok, volt kollégák, ismerősök kérdéseinek kereszttüzében áll folyton. Módfelett élvezi. Természetesen a rutinos panaszkodás sem maradhat el. Pont a nyár végén kell terhesnek lennie. De miért is? Aztán mindig az én bűnösségem a téma. Mindenki tudja már! Remélem, páran, akik meghallgatták az én véleményemet is erről a témakörről, talán nem osztják száz százalékosan ezt az álláspontját. A remény hal meg utoljára.

Most is csak reménykedem. Remélem, hogy az amúgy napi szinten többször változó lelkiállapota nem éppen ma este kerül negatív periódusba. Mert az „esetleg este” kijelentése itt cseng a fülemben. Az esetleg este a mindennapi betevő falatot jelenti nekem. Vagy a napi adagot, ha másnak úgy tetszik. De az este mint napszak, az különösebben mindegy lenne. Nem ragaszkodom hozzá. Nem úgy, mint a csillagászok, akiknél tudományos tétel, hogy az este váltja a nappalt.

Jobb lenne túl lenni rajta. Esetleg, ami még napközben pozitív előjellel volt, este átmegy negatív előjelű nembe. Ez is úgy tud változni, mint April említett lelkiállapota.

Na, mindegy, illetve nem. Továbbra is bizakodva, April hatalmas melleire gondolok. A terhesség alatt jól megduzzadtak, pedig azelőtt se voltak kicsik. Hála istennek. Habár szeretem a kis mellű nőket is. Azok is nagyon izgalmasak tudnak lenni.

Próbálom elhessegetni magamtól az efféle gondolatokat, és a konyhából kiszűrődő hangokra koncentrálok. Azt hallom, amit April mond a szüleimnek. Jelenleg a gyerekszoba a téma. Már sokszor átbeszélték. Ha April a bevett forgatókönyv szerint halad, akkor még eltart egy darabig a beszélgetés. Na, tessék! Itt van már megint ez a szó. Darab. Még mindig hogy fáj. Tommy, te szépre érzéketlen! A darab szó jelenthet sokfélét, itt időszakot jelöl. Hogy használhattad nemrég jelzőként azzal a fekete szépséggel kapcsolatban?

Felállok. Átvágok a nappalin, majd a vendégszobába érek, ahonnan a balkon nyílik. Kilépek s lenézek. Látom balra azt a balkont, ahol megpillantottam a lányt. A balkon most sajnos üres. Csak két nyugágy van rajta, és egy kisasztal. Ezt már máskor is láttam, de mindig így üresen, nélküle. Naponta több alkalommal kijövök. Szeretem a friss levegőt, és szeretek gyönyörködni a tájban, meg az alattunk elterülő város látványában. Jól érzem itt kint magam.

Az említett balkon a másik házhoz tartozik, amiben Tommy is lakik. Tényleg, miért is van neki akkor garázsa a mi házunk alatt? Mindegy. Legközelebb majd megkérdezem.

Nyílik az ajtó. April dugja ki a fejét.

– Hát itt vagy? Mit keresel itt?

– Levegőzöm.

– Szólhattál volna. El se köszöntél a szüleidtől – jelenti ki keményen.

– Nem én vagyok a téma, nem akartalak zavarni, úgy belemerültetek.

Hát ez a mai infócsere legalább egy órát tartott, az tuti. Mi lesz akkor, ha meglesz a gyerek?

– Nem jössz ki? – kérdezem.

– Bolond vagy, ebben a melegben? Nem jössz inkább te be?

– Van miért? – kérdezem esdeklő hangon.

– Bunkó – érkezik a rövid ténymegállapítás April részéről.

Visszatér a klimatizált lakásba, én meg tovább nézelődöm a kényelmes, párnázott karosszékemből. Lehet, hogy alszom is egy kicsit. Hátradöntöm a háttámlát, és lecsuknám épp a szemem, amikor megint nyílik az ajtó.

– Luke, mi vagyok én? Telefonos kisasszony? Utolsó hónapos terhesen is engem ugráltatsz? Miért nem hozod ki a telefont, ha kijössz? Johnny az – nyújtja felém a vezeték nélküli készüléket. Elviharzik, már ahogy ekkora hassal lehet. Gondolom, Johnny mindent hallott, amit April mondott. Nem jó véleménnyel van a feleségemről, és ezen az elhangzottak se változtattak.

– Helló, Luke – hallom Johnny hangját. – Na, ezt jól megkaptad – jelenti ki epésen.

Ezek szerint valóban fültanúja volt az egésznek.

– Szia – válaszolom. – Tudod, így az utolsó hónapban elég ingerült, meg aztán a meleg miatt is – védem Aprilt.

– Akkor ez a magyarázat. De hogy lehet egy nő hét éve terhes? Az legfeljebb csak kilenc hónapig tart, nem? – kérdezi gúnyosan.

Neki van egy határozott véleménye Aprilról. Nem tudom megváltoztatni, ahogy Aprilt sem. Valóban igaz. Elég kemény nő, de nyersnek nem nevezném, csak kicsit érzéketlen egyes dolgok iránt. Szerintem a négy év internátus az oka, ahova a szülei bedugták. Na meg hát a szülei. Főleg ők.

– Amúgy kösz a kérdésed, jól vagyok – kerülném a témát.

– Azt nem kérdeztem, de azt igen, hogy jössz-e ma szaunázni? Ma kedd van – jelenti ki.

Tényleg kedd van. Johnny a barátom, egyidősek vagyunk, nős, és van egy kislánya, aki most négy hónapos. Nemsokára nekem is lesz egy. Ezzel vágom ki magam.

– Tényleg, tudom. De bocs, most nem hagyhatom itt Aprilt.

Az „esetleg este” is eszembe jut.

– Na, ne már! Évekig nem is láttalak, gyere el egy kicsit, közben dumálunk – kérlel tovább. Ez így nem igaz, vagy már szenilis lenne? Szegény Johnny, alig múlt harminc.

– Johnny! Nem te költöztettél haza bennünket három hete? Azóta majdnem minden nap telefonon beszélünk, hetente többször is találkoztunk. Sőt, már egyszer voltam veletek szaunázni is.

– Jó, igaz. De attól még eljöhetsz, van mit pótolnunk – unszol tovább.

– Kösz, de tényleg nem hagyhatom most egyedül Aprilt.

– Nem is értem, hogy lehet terhes?

Ez mi akar lenni Johnnytól? Neki hogy lett gyereke? Nyomták ezerrel a szexet Allisonnal. Allison a párja és a gyermekének az anyja. De nem a felesége, mivel a lánykérésre nem volt soha ideje. Johnny nem házasságpárti.

– Luke, őszintén! Hét éve ismered Aprilt, hogy csinálhattad fel? Hét év nem volt elég kiismerni?

– De kedves vagy. Nem félsz, hogy meghallja? – kérdezem.

Nem tudok rá haragudni. Johnny olyan „ami a szívemen, az a számon” típus. Szinte mindenkivel így beszél. Allisonnal, az anyjával, az ismerőseivel és az alkalmazottaival is. Alapvetően jó lélek, és aki az álarc mögé lát, tudja, hogy mögötte egészen más.

– Én, miért félnék? Te írtál alá vele egy házassági papírt, nem én.

Tényleg így van. Tudom, mert ott voltam szmokingban. Nem hagyja abba, tovább folytatja eszmefuttatását.

– Most meg gyereket csináltál neki, Luke, innen nincs visszaút – jelenti ki.

Mintha ő nem lenne apa, pedig az, s milyen büszke a lányára. Nemsokára én is az leszek, sőt, már az vagyok, de még mennyire.

– Johnny – elnyújtva mondom ki a nevét.

Szeretném lezárni ezt a témát.

– Igen? – kérdez vissza hamiskásan, szintén elnyújtva ezt a rövid szót.

– Őszinte leszek.

– Mondd.

– Más programom van ma este. Most még szabad az eksön, utána hat hétig nem lehet. Inkább kihasználnám az utolsó lehetőségeim egyikét.

– Luke, tedd azt. Az a te bajod, hogy téged a szexszel manipulálni lehet – közli Johnny. – Ahogy én Aprilt ismerem, az a hat hét inkább hat hónap lesz, vagy még több. Elérte a célját, és a spermádra nincs többé szüksége, így a szexre se. Na szia – köszön el tőlem.

– Csók a csajoknak, sziasztok!

Az utolsó mondatán elgondolkodom, aztán vonalat bontok. Belépek a balkon ajtaján át a vendégszobába. Ahogy az olvasószobán keresztül megyek, érzem a hideget. Megdolgozik a klíma az áráért. Én meg a villanyszámláért. Már most fázom. April nem. Egy szál sortban és egy pólóban a bőrkanapén piheg, miközben a tévét nézi. Alatta egy nagy strandtörölköző, hogy bele ne izzadjon. Ebben a hidegben? Hogy a fenébe lehetne?

– Mit akart Johnny?

– Semmit.

– Akkor miért hívott?

– Hogy menjek velük szaunázni.

– És?

– Mondtam, hogy nem megyek.

– Még szép! – emeli fel a hangját. – Te se rángattad el állandóan Allison mellől, hogy aztán szegénynek egyedül kelljen szülnie a szőnyegen. Nem kapiskálja, hogy mindjárt kijön a gyerek?

– Csak szeretett volna velem dumálni – védem Johnnyt. Ahogy Aprilt is védtem Johnny megjegyzéseivel szemben.

– Gondolom, meg kurvázni. Mi van, egyedül nem megy neki?

– Igazságtalan vagy vele.

– Ezt akkor is mondod neki, amikor ő tesz megjegyzéseket rám? – kérdezi szúrós szemmel.

– Nem te vagy állandóan a téma.

– Erre nem mernék mérget venni.

– Amúgy üdvözöl – terelném a szót.

– Gondolom – jegyzi meg gúnyosan.

Tényleg van köztük valami személyes ellentét, de nem keresem a miértre a választ. Van, hogy egyes emberek nem passzolnak egymáshoz. Ellenben April és Allison jó barátnők. Órákig tudnak egymással csevegni. Nagyon kedvelem Allisont, és tudom, hogy ő is engem. Ahogy April fogalmaz, azért, mert egy húron pendülünk.

Nézem a falon az órát. Késő délután van. Most már én is valóban észreveszem az elvonási tünetek jelentkezését. Főleg, ahogy Aprilt nézem.

Nem visel melltartót, mert állítólag az is melegíti. Ez engem egyáltalán nem zavar, sőt. A póló rátapadt az izzadt cicijeire, amik ott trónolnak a nagy hasán. Kedves kislányom jól felpócolta őket. A duzzadt mellekből még jobban előtüremkednek mellbimbók. És ez mind jól észrevehető, még így pólón keresztül is. Kívánom őt.

Egyszer már volt egy terhes nővel kalandom még April előtt. Eszméletlen jó volt. Teljesen bezsongok tőlük. Tudom, nem minden férfi ilyen. Azt is olvastam, hogy valaki ilyenkor szörnyülködve néz a párjára, valakiben egyenesen tabu fogalmazódik meg, hogy bent van a gyerek. Rám meg rettenetes izgalom ragad. Az csak szerencsés, ha a változó hormonháztartású nő is abba az irányba billen ki, mint a párja. Szintén infó, hogy van olyan nő, aki előtte nem volt oda a szexért, és a terhesség alatt olyan lesz, mint a vulkán. Van, aki meg előtte heves volt, és ilyenkor csökken a vágya. Sajnos ez a szülés után többször van így, mint fordítva. Már előre rettegek.

Most nem panaszkodhatom, ahogy eddig tapasztaltam, Aprilt könnyebb volt rávenni az együttlétre, mint előtte. Benne szerencsére egy forróbb hormon került a felszínre. Észreveszi, hogy a melleit bámulom.

– Mi van? – kérdezi, de tudja a választ.

Itt a vége, eddig bírtam, már nincs menekvés.

– Menj zuhanyozni – utasítom.

– Ne már – próbálkozik.

– De. Vége a dalnak!

Most én hordom a nadrágot.

– De már csak két hét!

Azt hittem, vége az alkudozásnak.

– Nyolc.

– Mármint neked nyolc? Akkor részedről is ejtve?

– Kettő plusz hat az nyolc, matek első osztály – jelentem ki. Szerintem tudja, hogy az előbb mire mondtam a nyolcat. Néha azt hiszem, hogy csak még jobban fel akar izgatni. Vagy nem tud veszíteni. Kedves Johnny, nincs igazad. Még hét év után sem tudom kiismerni, mi lapul az én Aprilem fejében.

– Te menj először fürdeni – kérlel.

Látja a szememben az elszántságot. Mindig azt mondja, hogy teljesen kifejező szó a tesztoszteronszint, mert mindig észrevenni, mikor éri el az alsó szemhéjamat. És ahogy feljebb emelkedik, a szemeim egyre vörösebbek lesznek.

– Nem, menj te.

– Luke, te szeretsz ebben a melegben is kádban, forró vízben dagonyázni, ráadásul jó sokáig. Én nem értem, hogy bírod – közli az általam is ismert tényt. Állítólag árt a bőrnek a túl forró víz, de én csak akkor érzem tisztának magam. – Tudod, én amúgy is jobban szeretek zuhanyozni, az gyorsan megvan. Aztán meg csak megint leizzadok, mire kimászol a kádból.

– Egyetértek – közlöm. Fülig érő szájjal masírozok a fürdőszobába.

Míg folyik a víz, a tükörben ellenőrzöm szemeim állapotát. Nem látom se vörösnek, se véresnek. Mi vagyok én, vámpír? Ellenben, ha jobban megnézem, inkább üveges és fátyolos a tekintetem. Olyan, mint egy halnak, amit már több napja kifogtak, és nem ajánlott megvenni a halpiacon. Ezt valami séf mondta egy főzőműsorban.

Egy halnak lételeme a víz, ezért már csobbanok is. Illetve csak csobbannék, mert egy kicsit tényleg forróra sikeredett. Kiülök a kád szélére, és nézem, hogy bokától lefelé rákvörös lesz a lábfejem.

De mit látok. A legjobb barátom elhanyagolt állapotban van, és pár napos borostát hord. Ezt azonnal orvosolni kell. Miért nincs itt egy műtőslány, aki borotválással előkészíti a pácienst?

Langyosabbra állítottam a vizet, idő kell még, hogy megteljen a kád. Na, ha nincs műtőslány, akkor magam csinálom. Borotvazselé után nyúlok, és behabozom a területet. Óvatosan leborotválom magam csupaszra. Mindenhol.

Ezt alapvetően April kérte tőlem, még évekkel ezelőtt. Nálam alapkövetelmény volt a csupasz punci. Tehát a bikinivonal ismeretlen régmúlttá alakult April bikinijében. Illetve monokini- vagy tangavonal. Sokszor volt fedetlen keblekkel a szabad strandokon, ha a szülei nem tudták. Volt mit neki mutogatnia, de az ősei nem osztották elismerésemet. Ellenben a haverok! Mondták is sokszor: „Lucky boy, pénzes család, jó nő, nagy cicik. Neked csak megszületni volt nehéz!”

Szerencse fia lennék? Talán, de nemsokára biztosan az leszek. Kész vagyok, elmerülök a vízben. Hú de jó meleg! Egy kicsit tényleg áztatom magam. Közben arra gondolok, hogy az arcom és a hónaljam mindig kétnaponta borotváltam, ellenben egy hajvágó géppel elérve, pár milliméteres frizurát engedélyeztem a farkamnak. Aztán mikor kértem Aprilt, hogy a bikinivonalat legyen kedves teljesen szőrmentes övezetnek átsorolni, rögtön jött is az igenlő válasz rá.

– Oké, de akkor te is.

– Mi? Félek, hogy belevágok! Tudod, April, a zacsimnál elég gyűrött a bőr, úgysem tudnám megcsinálni rendesen.

– Luke, te lüke vagy? Borotváról még nem hallottál? Na, vagy teljesen csupasz lesz, vagy te is kóborolhatsz majd egy őserdőben – zsarolt meg.

Tisztán emlékszem, mikor először végrehajtottam a feladatot. Lassan, óvatosan csináltam, nem akartam megsebesíteni magam. Utána nekem is sokkal jobban tetszett az összkép. Teljesen megfiatalodtam, és más volt megérinteni magam.

Mikor April meglátta, rögtön odanyúlt. Megsimogatta, szinte dédelgette a farkamat. Nem kellett kérni, mint máskor. A tövénél puszilgatta, majd a zacsim következett. Irtó jó érzés volt, míg élek, nem felejtem el.

Aztán jött egy nem éppen klasszikusnak nevezhető szopás, legalábbis April részéről nem az volt. Ahogy a szájában volt, végig a zacsim markolászta. Mikor meg a golyóimat vadul beszívta, fékeznem is kellett, mert az már szinte fájt. Teljesen bevadult. Végig a melleit fogtam, aztán mikor lenyúltam a puncihoz, majdnem elcsúsztam. April nem nedves volt, hanem szó szerint folyt. Ilyet még nem produkált, és tényleg, miután a kezem újra a mellei felé irányítottam, figyeltem, alul mi történik vele. Egyre jobban folyt. Aztán elmentem a szájába. Nem reklamált, mint máskor. Igaz, nem is kért rá előtte, hogy ne tegyem. Óriásit élveztem. Életem legjobbja volt, már amit száj eddig adhatott. A punci- vagy a popószex az más téma.

Mivel figyelmes vagyok, ekkor Aprilt akartam kényeztetni. Soha nem engedtem azt, hogy neki ne legyen orgazmusa, sőt inkább előttem, mint utánam.

– Hagyd, nem kell! Nekem már megvolt, lehet, hogy több is.

A francba, mindjárt elmegyek a kádban, ha nem hagyom abba erotikus múltutazásom. Inkább jövőutazó szeretnék lenni, és ugrok is ki a kádból.

– April, mehetsz! – küldöm a zuhany alá.

Leheveredem a franciaágyra, és várom a jussom. Francba. Eszembe jut, hogy majdnem elmentem valódi nő nélkül. Tartogassam ezt későbbre, ha April a szülészeten lesz.

Nemsokára megjelenik, még vizes egy kicsit. Ott állva néz rám pár pillanatig, talán azt vizsgálja, hátha elaludtam. Nincs szerencséje. Falom a szememmel. Elindul felém, majd felmászik az ágyra. Ahogy előrehajolva térdel, mellei még nagyobbak látszanak. Azok is, és a plusz súly még jobban húzza kedvenceimet lefelé. De pont ez a jó. Ahogy mászik fel rajtam, a mellbimbói a farkamhoz érnek. A terhesség előtt ilyenkor, ha ezt kértem tőle, mindig be kellett hajlítania a könyökét, hogy elérjenek a mellei. De most nem. A farkam máris áll. Ezt észreveszi ő is, és nem kúszik feljebb. Megáll itt, és jobbra-balra elkezdi a felsőtestét mozgatni. Az eszem megáll. Csak nehogy szívinfarktust kapjak. Szokásos merengésemből April szavai hoznak vissza.

– Menj el a mellem között.

– Nem – jelentem ki. Az kéne még. Majd akkor, ha a szülés után tényleg nem lehet másképp.

– Punciszexet akarok. Ezt majd lehet a szülés után, meg amúgy sem tudok már rád ülni, ott a baba – védem álláspontomat.

– Így nem tudsz, ha felülről mozgatom rajtad őket? – kérdezi kacéran.

– De, viszont most máshogy szeretném. Mi van, ha hamarabb jön a gyerek, és ha akarnád se tudnálak punciba lőni.

– Akkor hogy akarod? – jön az engedékeny kérdés.

– Feküdj te hátra! De jó fent, mert egy kicsit puszilgatni akarlak.

Fentebb húzódik, én pedig kezelésbe veszem csupasz szerzeményemet. Nem sokat teketóriázom, nem is puszilgatom, csókoknak sem nevezném. Inkább falom, a számba szívom, amennyit csak lehet belőle. Közben a csiklóját is folyamatosan ingerlem. Egy idő után felnézek, illetve csak néznék. Nem látok már át ezen a tévesen hasnak nevezett hegyen. Fel kell emelkednem, és látom, hogy csukott szemmel a melleit markolássza, mellbimbóit húzogatja és csavargatja. Gyorsan elkapom fejem, mert majd belelőttem a látványtól az ágyneműbe. Folytatom, ahol abbahagytam.

Szeretem a puncit a számmal kényeztetni, ezért kell teljesen szőrmentesnek lennie. Nekem ez a legjobb előjáték, és mindig garantált, hogy áll a farkam. Minek egyáltalán a Viagra?

De most már nekem elég. Abbahagyom, pedig máskor mindig April kér erre, miszerint már inkább csak csiklandozom, mint izgatom. A lábai szét vannak hajtva az előbbi nyalakodás után, szemeit kinyitva kérdőn néz rám, de már tudja is a választ, csusszanok is belé. Szuper. Jól ki kell támasztanom magam a karjaimmal, hogy ne nehezedjek a hasára, és meg ne nyomjam a babát.

– Csak óvatosan, és ne tövig – kér, és már csukja is be a szemét.

Újra kezelésbe veszi a melleit. Megőrülök. Én is csinálnám neki szívesen, de hát a kezeimen támaszkodok. Huh, az egyik vállam rettenetesen el van zsibbadva, szinte leállt benne a vérkeringés. Nem úgy, mint lent, majd szétrobbanok. Szépen, minden mozdulatot megfontolva döfködöm tovább.

Aztán vége. Eddig bírtam, pedig próbáltam húzni, ameddig lehet. De ha azt is hozzászámolom, ami a kádban történt, akkor nem mentem el túl gyorsan. De azt April nem tudja.

Kinyitja a szemét. Érzi, hogy még benne vagyok, de nem mozgok tovább.

– Elmentél? – kérdezi, miközben még mindig a melleit markolássza.

– Mi az, hogy! – próbálok magabiztos lenni, abban bízva, hogy neki is jó volt. De szerintem nem, mert nem engedi el még a ciciket. Kapaszkodik bennük, mintha még várna valamire. Talán egy orgazmusra. Ezért elbizonytalanodva megkérdezem.

– És te?

– Én is.

– Biztos? – nem láttam az arcán. De nem is azt figyeltem, csak azt, ahogy kezelésbe vette a mellbimbóit. Szerintem egy kicsit durván bánt velük. De lehet, hogy csak főpróba volt, mert nemsokára a gyerek fogja kezelésbe venni őket. Aztán egy idő után a fogával is, hű!

– Igen, egyszer biztosan, de az egész jó volt. Miért vagy még mindig rajtam? – kérdezi, és nem simogatja már a melleit. – Húzd már ki! – utasít.

– Kihúznám, de akkor minden az ágyra folyik.

– Luke, mekkora egy idióta vagy, erre nem gondoltál? Most már nem tudok csak úgy felugrani, hogy ne a huzaton landoljon az egész. Te mosod ki!

De hát mindennek megvan az ára. Mindig, mindenhol és mindenkinek fizetni kell. Olyan még nem volt, hogy ne jöjjön a számla – anyám szokta ezt mondogatni.

– Rendben – húzódok ki belőle. Aztán ahogy kifelé megyek, még visszanézek. Nem semmi nő ez az April. Lábai ugyanúgy szétrakva, mint mikor még közte voltam, és hagyja az egészet az ágyra folyni. Mindegy, van mosógép. De hogy a francba jött ennyi ki belőle, hisz tegnap is együtt voltunk.

Ahogy a fürdőszobában felfrissítem magam, hallom a lépteit, jön ő is megtörölni magát.

– Kész vagy?

– Még nem.

Az arcom is meg kell mosni, a számat is bevetettem a csatában. Ilyenkor tisztára azt érzem, mintha bedugtam volna a nyelvem valami síkos, enyhén savas edénybe.

– Tedd be a mosógépbe. Most! – utasít.

Már megint a régi April. Diplomás mosónő vagyok. Ebből csak a diploma az igaz, de ma már minden férfi tud mosni. Csak be kell kapcsolni a mosógépet, előtte mosópor, öblítő, és kész. És nem árt szétválogatni a piros dolgokat a fehér ingektől. Filmben láttam, hogy egy hülye nem szortírozta szét, és minden fehér cucca rózsaszín lett. Ekkora barom nem lehet valaki, mármint az életben.

A hálóban vagyok, és szobalány lettem. Az új, friss ágynemű felhúzásával foglalkozom, de természetesen nem szoknyában, hanem bokszeralsóban. Közben nézem az álmennyezetet, nincs-e valami beépített kamera, az előző tulajtól véletlenül itt maradt. Nem szeretném látni magam valami pornóoldalon, mint házi videó a terhes szex kategóriában. Biztos nézettségi rekordot döntene. Odatettem magam rendesen. De az se lehetett semmi, mikor April a melleit himbálta a farkam körül. A pálmát az a szadomazó show vinné el, ahogy lekezelte a mellbimbóit.

Remélem, anyám nem néz ilyeneket, nem is állnék meg előtte, az biztos. Elég harcias lélek. Apámért nem tenném tűzbe a kezem. Gyerekként találtam, természetesen kutatás eredményeként, „fotóval ellátott szakirodalmat” a szekrényében. Tehát csak anyámtól kéne félnem. Á, nincs itt semmiféle kamera, nyugtatom magam.

2. fejezet

Az orvosnál vagyunk, közeleg a szülés időpontja, és egyre sűrűbben kell járnunk kontrollra, meg méricskélésre. Nem semmi egy meló. Irigylem a dokit, bár egyszer a nagybátyám elvette a kedvemet attól, hogy nőgyógyász legyek, de ide csak fiatal terhes nők járnak. A gyengéim.

A sztori zsenge 16 éves koromban történt. Jött a szokásos kérdés, hogy van-e már konkrét elképzelésem a leendő pályámról. Mivel vicces és extrém pasas volt John, a nagybátyám, én is inkább viccesen, mint komolyan, a nőgyógyászt mondtam neki.

– Tudod, Luke, fiatal vagy, és ezért nem látod még az élet árnyoldalait. Szerinted oda csak csinibabák járnak? Rendszeres kontrollra vagy terhesgondozásra, és mind ápolt, tiszta? Nem írhatod ki a rendelőd ajtajára, hogy belépés tizennyolc és huszonnyolc év között, frissen borotvált állapotban!

Ebben igaza lehet, feljelentenének diszkrimináció miatt.

– Nem, fiam, nem. Van ott minden. Csúnya betegségektől kezdve a nyolcvanévesig. Meg vén csöves nagyi, évek óta nem mosdott, és őserdő, ahol a tetű a legkisebb vadállat. Először is fűnyíróra lesz szükséged, hogy lássál valamit, utána meg a sikárkefés mosdatásra, hogy ne csípje a szemed. Elmenne egy életre a kedved a pinától!

Ez kicsit nyers volt.

– Egyáltalán dugtál már?

Na, ez szintén karcos volt, mint a whisky, amit nem érleltek tölgyfahordóban.

– Még nem – nyögtem ki –, de azon vagyok.

– Nem baj, majd bepótolod – vágott hátba biztatóan.

Most mégis itt vagyok a rendelőben, és egy csupasz puncit nézek. Az összképet csak rontja, hogy én a vizsgálóasztal mellett állok udvariasan, és egy ötven körüli doki matat pont Aprilben. Biztosan perverz. Ki más választaná ezt a szakmát a valós fenyegető mellékhatások ellenére?

– Gratulálok, szép precíz borotválás, de a szülés előtt itt is megcsinálják – mondja a doki, és már nem először.

Természetesen azonnal villan April szeme. Nem értem, miért néz így rám. A helyében az elismerést és a bókot venném ki a doki szavaiból, nem pedig a célozgatást.

Ilyenkor csak az arcommal fejezem ki szörnyülködésemet. Úristen. Szegény doki naponta mennyi nőt lát levetkőzve. A praxisa alatt biztos már több ezret, és még eseményszámba megy egy csupasz altest. Na, itt van a kutya elásva, de az is a szőrösebbik fajtából.

– Hát kérem, minden rendben. Jó nagy baba lesz, de még eltart egy darabig. Viszont kedves kismama, amit már többször megbeszéltünk, jó lenne, ha szem előtt tartaná!

– Mire gondol, doktor úr? – kérdezi April feszengve.

– Hát a folyadékbevitelre. Nagyon vizes a lába. Tele van folyadékkal a szervezete, ami nem jó a babának. Két nap múlva megint találkozunk, és szeretném látni a változást, mert különben be kell fektetnem.

– De hát alig iszom, és szinte csak gyümölcsöt eszem egész nap – fakad ki April.

– Kedves hölgyem, a gyümölcsök hetven-kilencven százaléka víz. Azt is számolja bele a napi mennyiségbe.

Kioktató az orvos.

– De akkor szomjan pusztulok ebben a hőségben.

Azonnal egy gyűlöletteljes pillantást lövell felém. Na, megint megkapom majd a magamét.

– Kedves kismama!

A doki megint nyájas, hisz privát paciensek vagyunk, és szépen keres rajtunk.

– Kérem, maradjon a lakásban, kapcsolja be a klímát, árnyékolja le a lakást. Nappal ne menjen ki, azt a nagyon korai órákban tegye, mert este ugyanolyan meleg van. Nem lesz itt semmi baj, hisz mindketten egészségesek, csak kicsit kevesebb folyadékot vigyen be – nyugtatja Aprilt, miközben segít neki felállni. – Akkor holnapután. Viszontlátásra – terel ki udvariasan bennünket.

– Ez az orvos hülye – jegyzi meg April, amint kiérünk az utcára. – Hát nem érti, hogyha én szomjan halok, akkor a baba is?

Hála istennek, nem nekem támadt. Máson vezeti le a haragját, de tudom, hogy a csatabárd nincs elásva. Bármikor előkerülhet, a terhes nők hirtelen változnak. Bölcs és tapasztalt volt, aki azokat a terhességről szóló könyveket írta.

A kocsiban maximumon megy a klíma, és fújatom mindenhova, nekem már fázik a lábam. De csendben tűröm, csak a zene szól a rádióból. April hallgat, remélem, ez nem a vihar előtti csend, és most csak erőt gyűjt a letámadásomhoz. Csöng a telefonom, átadom neki, hogy vegye fel.

– Szia, Luke, hol vagytok? Kerestelek az otthonin és April mobilján is – hallom Allison hangját kiszűrődni.

– Szia, Allison, én vagyok az, April, Luke vezet. A nőgyógyásznál voltunk, az enyémet meg elfelejtettem visszakapcsolni.

– Sziasztok – üdvözöl most mindkettőnket. – Minden rendben? Azt hittem, már szültök.

– Még nem, de már jó lenne. Illetve, jó lenne túl lenni rajta – helyesbít April.

– Figyeljetek, délután otthon lesztek?

– Igen. Szobafogságra ítélt az a hülye orvos, nem mehetek sehova.

– Johnny hívott a cégtől, és szeretne felugrani hozzátok. Mondta, hogy szervezzem le a talit. Ráértek?

– Igen.

– Na, akkor délután. De mi ez a szobafogság? – kérdezi Allison.

– Majd elmondom szóban. Hánykor jöttök?

– Öt és fél hat között.

– Oké, szia – köszön el April.

– Sziasztok – szól bele hangosan Allison, hogy én is halljam.

Beállok a garázsba, és megyünk fel a lépcsőn. Udvariasan magam elé engedem Aprilt, de nemcsak emiatt, hanem hogy a doki megállapítását ellenőrizhessem. Egy világoskék nyári kismamaruha van rajta mell alatt megkötve, ami még jobban kiemeli hatalmas kebleit és kihangsúlyozza nagy pocakját. Lábán csak egy lapos talpú szandált visel. Tényleg jó vastag lett a bokája leendő gyermekem anyjának. Nem is hülye ez az orvos, csak egy meg nem értett profi.

Nagyon meleg volt kint, szomjas vagyok, de nem nyitom ki a hűtőt. Nem provokálom Aprilt azzal, hogy előtte iszom, mikor neki nem szabad. Nem öntök olajat a tűzre, amúgy is más tervem van a vizsgálat után. A doki jól alám vágott, mikor elkezdte a „nem iszunk” témát.

April a háló felé indul, a nappaliban ledobja a ruháját, majd a melltartója is a fotelben landol. Csak egy tanga van rajta, hanyatt fekszik az ágyon.

– Luke – szólít. – Idehoznád a telefont, felhívnám anyámat! Megkért, hogy jelentkezzek, ha megjöttem.

– Mindjárt hozom.

De csak ott állok, és nézem, ahogy mellei szabadon terülnek el a testén. Nem úgy állnak, mint a gízai piramisok, de maximálisan elégedett vagyok a látvánnyal. Habozva elindulok.

– Csak kezet mosok előtte – hazudom neki.

A mosdóba megyek, és kézmosás után lehajolva, csak úgy a kezemből iszom. Jó sokat. Nem igazán hideg a víz, de nagyon jólesik. Szegény April. Tényleg rossz lehet neki. De ez egy kegyes hazugság volt. Amiről nem tud, az nem fáj.

Csak egy bokszeralsó van rajtam, viszem a telefont Aprilnek. Rajta meg csak az említett tanga. Túl kevés ez a két ruha két emberen, főleg ha az egyik én vagyok, a másik meg egy terhes nő. Veszélyes kombináció.

Ott vagyok már, de nem nyújtom oda neki a telefont, hanem csak állok, és nézem a lélegzetvételtől fel-le himbálózó melleit. A bimbói sötétebbek lettek, mint ahogy a terheskönyvben is meg van írva. A hasán is megjelent egy vékony barna csík. Állítólag a puncinál is barnábbak lesznek a pigmentek a bőrben, amik aztán a szülés után elmúlnak. Ezt azért még egyszer ellenőriznem kellene, de ahhoz le kéne varázsolnom a tangáját. Ez most nehéz lesz, mert az anyjával akar beszélni, de egy próbát megér.

– Mi az, nem adod? – kérdezi.

– Adom, de ne beszélj sokat, mert jönnek Allisonék.

– Tudom, majd akkor felöltözöm, és kijövök.

– De én még szeretnék mást is előtte.

– Utána – közli.

Hoppá, nem utasít el kapásból? A vízhiánytól nem működnek a védekező reflexei? A kiszáradás tünetei remélem, csak ebben a formában jelentkeznek, és alul jó nedves lesz.

– Tessék – nyújtom nagylelkűen a telefont. – Akkor magatokra is hagylak.

Rögtön a konyha felé veszem az irányt, és hallom is, hogy már beszélnek. Halkan kinyitom a hűtőt, és öntök magamnak egy sört. Istenien néz ki, ahogy a pohár izzad a benne lévő hideg italtól. Jól meghúzom, az íze is isteni. Még egy korty, és el is fogyott. Gyorsan és amilyen halkan csak tudok, kibontok még egy üveget, pohárba öntöm, és a teraszra vonulok. Mielőtt leülnék, a lenti teraszra nézek. Sajnos, mint mindig, most is üres. Holnap lemegyek, és megnézem, milyen név van kint a csengőn. Lehuppanok, és szomjasan számhoz emelem az italomat. Most már lassabban iszom, élvezettel ízlelgetem a sör kesernyés ízét. Jólesik ebben a nagy melegben, csak April rajta ne kapjon. A két üveget el kellene tennem mihamarabb, meg ne lássa a konyhapulton. Érdekeimmel ellentétes lenne egy ilyesfajta provokáció.

Gyorsan megiszom a sört, és a konyhába tartok, hogy eltüntessem a nyomokat. Átvágok a lakáson, és elpakolászom egy kicsit. Ekkor megszólal a kaputelefon.

– Luke! Ki ne nyisd, mert még fel kell öltöznöm! – hallom April erélyes hangját. Ezt mindig eljátssza, pedig eltart egy darabig, mire felérnek az elektromos bejárati ajtó kinyitása után.

– Oké – nyugtatom meg. Hallom, ahogy elköszön az anyjától.

– Gyere gyorsan, segíts visszavenni ezt a kék ruhát.

– Minek? Utána úgyis levesszük – nézek rá huncutul.

De most ebben a pillanatban már az ajtónál szól a csengő. April szeme vadul rám villan. Ez a nő tényleg nem érti a poénjaimat.

Amúgy hogy a francba értek fel ide a harmadik emeletre? Valaki biztos épp akkor ment ki, és kinyitotta nekik az ajtót. April két karját felemelve áll nekem háttal, és várja, hogy felülről rásegítsem a ruhát. Csak egy tanga van rajta. A ruháért nyúlok, de nem tudok úriember maradni. Két kezembe fogom a melleit, nem markolászom, csak tartom egy kicsit felemelve. April sóhajt egyet, de ez inkább bosszús fújtatás volt. Jó érzés birtokolni, legalábbis még egy darabig. Ugyanis egy szinttel lentebb a pocakban valaki már arra vár, hogy birtokba vehesse, mint táplálékforrást, és elvehesse tőlem. Efféle idióta mélázásomból April hangja rángat vissza a valóságba.

– De nagy paraszt vagy, Luke! Ott várnak a barátaink meg egy négy hónapos gyerek az ajtó előtt. Te tényleg beteg vagy – jelenti ki April lassan és talán kicsit szomorúan is.

Gyorsan elengedem kedvenceimet, és adok a vállára egy puszit. Rásegítem a ruhát, elindulok az ajtó felé. Ebben a pillanatban megint és egy kicsit hosszabban csengetnek.

– Sziasztok – üdvözlöm vigyorogva Johnnyt és családját, miután kinyitom az ajtót.

Rögtön adok egy puszit a pici homlokára és megpuszilom Allisont is. Mindezt még az ajtóban, hogy feltartsam őket, és legyen ideje Aprilnek a ruhát megkötni magán.

– Gyertek be!

– Jönnénk, ha engednéd – nyilvánít véleményt Johnny. Közben átnyújt egy palack vörösbort. Szereti a finom és drága dolgokat. Nem akarom most még megkóstolni, túl meleg van hozzá.

– Köszi, de hogy jutottatok fel?

– Sziasztok – hallom April hangját a hátam mögött. – Mit toporogtok ott? Hadd dögönyözzem már meg ezt a kis drágaságot – üdvözli őket nyájasan, és tol félre az útból, hogy megpuszilhassa Allisont.

– Gyertek már be!

– Mi már régen bementünk volna, de ti nem nyitottátok ki az ajtót. Mit csináltatok? – kérdezi Johnny, direkt lassan megnyújtva a mondat második felét.

– Nemrég jöttünk haza a dokitól, és pihentünk – közli April.

– Ahaaa – nyújtja megint ezt az egy szót a végtelenségig Johnny. Kéjesen vigyorog hozzá. – Én meg azt hittem, hogy mást csináltatok.

– Nem volt szex, már ha erre akarsz kilyukadni, amúgy sem lehet a terhesség végén.

– Tudod, April, neked még el is hinném, de Luke-ot ismerem már majd kilenc éve.

Ezzel Johnny belevágja magát a nagy fekete bőrfotelba. April továbbra is ott áll leforrázva, ezért mentem a menthetőt.

– Johnny, tényleg tegnap volt utoljára, és elvileg azután lesz, ha elmentetek.

– Allison, én még két ilyen hülyét nem láttam! Megértem, hogy legalább te nem mentél hozzá Johnnyhoz, illetve én voltam a hülye, hogy igent mondtam Luke-nak – hüledezik April.

– Engem meg se kértek, tehát nem mondhattam se igent, se nemet – közli ezt Allison úgy, hogy a nappali közepén áll karján a kislánnyal. Közben Johnnyra néz. Mintha szomorúságot látnék a szemében.

– De hát megajándékoztalak egy gyerekkel, az szerintem erősebb kötelék, mint a papír. – Johnny hangja már nem olyan magabiztos.

– Allison, üljetek már ide mellém, és add már ide ezt a cukorfalatot – karol bele April a barátnőjébe. Odahúzza maga mellé a nagy háromszemélyes kanapéra. Szerintem ő is észrevette Allison hangjában, amit én. De Johnny is kapiskálja, mert csak pislog maga elé.

– Luke, hozz már valamit inni, kérlek!

Mire visszaérek a poharakkal meg mindenféle sós és édes keksszel egy tálcán, már oldottabb a hangulat, legalábbis a három csaj részéről, akik nagyon jól elvannak egymással. Johnny csak nézi őket. Közben Dorothy, így hívják Allisonék lányát, már April térdén ül. Még tartani kell, mert olyan pici.

– Szia, Dorothy, mennyit változtál pár nap alatt – mondja April. – Itt van a kis barátnőd is. Mondj neki valamit, vagy simogasd meg Sarah-t – teszi a pici kezeket a hasára.

– Sarah? Biztos ez az utolsó változat, mert legutóbb még több volt a tarsolyban, nem?

– Biztos. Ez mindkettőnknek tetszik, és ebben meg tudtunk egyezni. Ilyenkor látni, hogy mennyire különböző két ember ízlése. Egy néven is mennyit lehet vitázni.

– Bocsánat, én nem vitáztam, csak érvekkel védtem szegényke érdekeit – szólok bele én is a vitába. – April mindenféle filmnevet akart adni a gyereknek. Csak nem engedhettem, hogy Leia hercegnő legyen, vagy Han Solo.

– Luke, hogy te mekkora egy hülye vagy – kapom meg megint.

– Luke Skywalker, hercegnőm, ha kérhetem – bohóckodom, és ezen már mindenki nevet. – Kinek mit önthetek, mit kértek?

– Én egy vödör hideg vizet, tele jéggel – jelenti ki April.

Mindenki kérdőn néz rá, kivéve engem. Megint a régi nóta. Csak nehogy valaki visszakérdezzen, mert akkor nem úszom meg. Allison nem könyörül.

– Tényleg, mi volt a dokinál? Sok a vized, azért nem ihatsz, amennyit szeretnél? – kérdezi olyan sajnálattal a szavaiban, amilyen együtt érzően csak egy nemrég szült nő képes beszélni egy nemsokára szülő nővel. Gyorsan odalépek.

– Elvehetem a picit? – kérdem, és már nyújtom is a kezem Dorothyért.

April úgy adja oda, hogy ránk se néz, és már ömlenek is belőle a vélt és valós sérelmek. Allison figyelmesen hallgatja, néha belekérdez. A picivel a kezemben Johnny felé fordulok.

– Magunknak egy rozét hűtöttem be, mármint fejenként.

– Hé, vezetek – védekezik Johnny, de nem gondolja komolyan.

– Mindig szódával kell inni, úgy frissít, nem kábít. Na, gyere – csalom a konyha felé. – Kiveszed a hűtőből? – kérem. – Meg ki is nyithatnád, hadd fogjam egy kicsit a babát.

– Oké – fog hozzá Johnny, én pedig Dorothy picinyke talpacskáit simogatom. Nemsokára én is, mint apa, a saját lányom még kisebb lábacskáit foghatom.

– Fele-fele? – kérdezi felém fordulva Johnny.

– Egy a kettőhöz, a szóda legyen a dupla – jelentem ki.

Más volt az arány, ha szórakoztunk, vagy a szódát teljesen kihagytuk, évszaktól is függött. Nyáron kell a víz bele, ebben a melegben meg főleg. Szegény April. De miért sajnálom, magának akarta a bajt, miért nem tartotta be a szabályokat?

– A két mintaapa – hallom April hangját. – Csak nem akartatok úgy alkoholt inni, hogy közben a pici a kezedben van? Na, add ide!

– Inkább nekem, meg akarom szoptatni – jelenti ki Allison. – Bemegyek a gyerekszobába.

– Nem kell, kimegyünk a balkonra – udvariaskodom. – Addig is tudtok Aprillel beszélgetni.

Ezt nem csak azért tettem, mert valóban így is gondoltam. Egyrészt Johnny meg April közt úgyse bontakozott volna ki nagy beszélgetés, ha Allison otthagy minket, illetve a nők most biztos jobban igénylik egymás társaságát.

– Segítesz, Johnny? Kivisszük a piákat – invitálom a haverom. Egy kicsit kelletlenül, de követ az erkélyre. Kint lepakolom az italozáshoz szükséges dolgokat, mármint a két duplafalú palacktartót, ami segít tovább hidegen tartani az italokat, a poharakat, a szódát és a rozét. A karosszékem úgy fordítom, hogy lássam a másik ház teraszát. Johnny meg is jegyzi.

– Bolond vagy? Kiülsz a napra ebben a melegben, én ki se jöttem volna magamtól. Meg már annyiszor láttad Allison melleit a strandon, tudod, hogy nem szégyellős.

Ez valóban így volt, sőt a szülésről is láttuk a videót. Puncit totál plánban. Meg is lepődtem pár hete, mikor megmutatták, mert ez intim szféra. Johnny videózott, és nagyon büszke volt operatőri munkásságára.

– Hadd beszélgessenek, Aprilnek biztos van ezer kérdése a szoptatásról – mondom.

– Hát, arra mi is tudtunk volna válaszolni – jön az okosság, és nevet a saját poénján.

– Jobb, ha hagyjuk őket, meg amúgy is dumálni akartál a szaunában.

– Semmi különöset nem akartam mondani, de adj inni, mert kiszáradok. Nálatok van valami újság?

– Nincs – felelem.

Öntök mindkét pohárba. Egyszerre nyúlunk értük, és egy húzásra meg is isszuk a tartalmukat.

– Ez isteni volt, de nemcsak azért, mert szomjas voltam. Hol veszed ezeket a csodás borokat?

– Szerintem ugyanott, ahol te is, csak én válogatok egy kicsit.

– De nagy arc vagy.

– Köszönöm – nyugtázom Johnny bókját. – Ha már kérded, tényleg történt valami.

Közben újratöltöm a poharakat, és a lenti erkély felé pillantok, ami megint üres. Odanyújtom az övét, és kényelembe helyezkedek én is.

– Képzeld, pár napja láttam a mellettünk levő házban egy gyönyörű csajt.

Johnny furcsán néz rám.

– Na és? Sok jó csaj van.

– De akit én láttam, az álomszép volt.

– Aha, az lehet. Luke, ez egy luxusnegyed, luxuskocsikkal, luxuscsajokkal. Ezek mindig passzolnak egymáshoz. De ne álmodozz róla sokat, mert leesel az erkélyedről – nevet.

Belekortyolok a pohárba, majd folytatom.

– Ha meglátnád, neked is minimum leesne az állad.

– Nem biztos, épp te mondtad, Luke, egyszer azt, hogy minden jó nőt un valaki.

– Igen, de ezt én csak idéztem, mert én is csak hallottam, nem tapasztalatból mondtam. Amúgy van egy pici babája, úgyhogy már lekéstem.

– Haha, de magabiztos valaki. Csak nem azért ülsz a napon, hogy lásd? Rálátni, ugye?

Vagy vág az esze, mint a borotva, vagy jó megfigyelő, és észrevette, hogy többször lepillantottam már egy bizonyos irányba.

– Innen igen, de sajnos most nincs kint. Én is csak egyszer láttam még.

Johnny rögtön felpattan. Megmutatom neki, melyik lakás az. Nem látunk semmit. Johnny, mint mindig, most is karjával mutatja, hogy ők hol laknak. A síkságon, ahogy ő mondja, én meg a szerencse hegyén. Szerintem nem így van. Igaz, hogy van különbség a két városrész közt, de ott is vannak pénzesek, mint Johnny is. Itt meg csak pénzesek laknak. Én sajnos nem vagyok az, csak most jól állnak a dolgaink. A statisztika mindig csal.

– Üljünk le!

Kérdezem, hogy jöhet-e a következő teli pohár, és közben elmesélem, hogy majdnem nekimentem a garázsajtónak. Ezen megint nevet.

– Luke, téged a sírba fognak vinni a nők. April biztosan.

Már megint kezdi, nem is válaszolok. Inkább iszom, és várom, hogy ő folytassa, de témát vált.

– Luke, eldöntötted már, mit akarsz csinálni?

– Igen, pár hónapot pihenni szeretnék.

– Tehát pénzt felélni, de pénzt keresni?

– Először legyen meg a gyerek. Majd meglátom, nem annyira fontos.

És valóban nem az. Van komoly tartalékunk, nagyon sokat dolgoztunk Aprillel a jövőnkért. Jelentős mennyiségű túlórák magas pozícióban, természetesen jól megfizetve. Érdekel a pénz, de korántsem annyira, mint Johnnyt. Mi van akkor, ha tényleg kihagyok pár hónapot, és a kicsivel akarok én is lenni?

– Te akarsz segíteni, vagy ő elvárja?

– Magam miatt és a piciért.

– Helló – nyílik a teraszajtó. Allison az, a karján Dorothyval.

– Á, milyen szép innen minden – sóhajt Allison, majd hosszasan körbenéz. – Luke, nem győzöm mondani, de nagyon szép helyen laktok. Még egyszer gratulálok!

– Köszönöm, nektek meg nagyon szép babátok van. Ideadod? – kérdem. Allison válasz helyet már nyújtja is felém a babát, s a korláthoz lépve gyönyörködik a kilátásban.

– Vigyázz, mert engem már többször lehányt evés után – szólal meg közben Johnny.

– Menjünk be, gyertek ti is – kérlel Allison. – Nemsokára mennünk kell, előtte még dumáljunk közösen is egy kicsit.

– Oké, csak visszavisszük a cuccainkat.

A dumáljunk közösen egy kicsit azt jelentette, hogy a két nő beszél, mi meg hallgatjuk őket. Van téma millió. Pelenkafajták, krémek, gyerekdoki, bébiétel, kellékek, meg minden, ami a lexikonban van. Hallgattam és néztem mind a három csajt. Szépek voltak így együtt, meg külön-külön is. Aztán a férfiak csendjét Johnny töri meg azzal, hogy menni kéne. Búcsúzás, puszi-puszi, majd elmennek.