© J. K. Smith, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Kiss Nikolett

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Gombos-Kovács Judit

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-0013-84-8

A történet és a szereplők is a fantáziám szüleménye. Ha véletlenül azonosítanád magad valamelyikükkel… nos, az már a te fantáziád szüleménye. 

Jó szórakozást, kedves Olvasó!

Április

04. 04., szerda

Késésben van, már a rettenetes számok szólnak a fülesében, pedig még nagyjából egy kilométer van hátra. Persze nem lett volna semmi baj, ha nem esik keresztül azon az átkozott pórázon. Ha akkor nem a tegnapi elcseszett halszállítmányon agyal, akkor észrevette volna, hogy egy hülye labrador nyargal át előtte, maga után húzva rózsaszín pórázát, aminek vége kigyúrt gazdija kezében volt. Mégis, hogy sétáltathat egy kopasz szekrénykrapek egy elhízott, rózsaszín nyakörves ebet? Tiszta égő. Mindegy, a kutya átszaladt, a póráz kifeszült, ő meg hassal elterült a betonon, a gyilkos eb gazdája meg nézett, mint borjú az új kapura.

– Elesté’? – bökte ki a gazdi két slukk között.

– Nem, százméterenként csinálok egy spontán fekvőtámaszt – felelte Lívia, miközben feltápászkodott.

– Ja – felelte a pasas, és már el is indult, a földre dobva az izzó csikket.

– Kösz a segítséget – mormogta Lívia, lesöpörve magáról a port, majd újra futni kezdett.

Hát ezért a lemaradás, és ezért hallgathatja most a szörnyű számokat. Nemsokára visszaér a házhoz, és akkor kikapcsolhatja végre. Még fél kilométer, és Elton Johnnak vége. Belegondolt, hogy a következő hang, ami megszólal, a Scooter énekeséé lesz, úgyhogy sprintelve tette meg az utolsó métereket. Ahogy Elton az utolsó sorokat énekelte, már kétségbeesetten hajszolta magát, aztán az utolsó pillanatban elérte a kaput. Levegőt is alig kapott, de ugrálni szeretett volna örömében, amiért nem szólalt meg a hidrogénezett hajú énekes. Kivette a telefonját a jobb karjára erősített tokból, kihúzta belőle a fülhallgatót, és belépett a magánkertjébe. Állt egy kicsit a napon, és figyelte, hogyan lassul a légzése és a pulzusa. Közben behunyta a szemét, hogy a tüdejébe szívott langyos tavaszi levegőre koncentrálhasson. A hatás gyorsan jött, mint minden futás után. A szívverése normál ütemre váltott, elöntötte a higgadt, nyugodt érzés.

A legfőbb alapszabálya az volt, hogy kontroll alatt kell tartania a testét, az agyát, az idejét, az életét. Mindent. Akkor érezte jól magát, ha betartotta és másokkal is betartatta a maga által felállított szabályokat. Így jutott el 26 évesen oda, ahol most tart. Hidegvér. Ez a legfontosabb. Pontosság, kiszámíthatóság, semmi kilengés. Hétfő, szerda, péntek reggel öt kilométer futás húsz perc alatt. Ezalatt a kedvenc számai szólnak, ha túllépi az időkorlátot, a rettenetesek következnek. Mindig ugyanannyi idő, mindig ugyanaz az útvonal, mindig ugyanaz a zene.

Kedden és csütörtökön egy óra edzés a konditeremben, amit az emeleti lakása egyik apró szobájában alakított ki.

Ennyi. Nincs kibúvó, nincs szabadkozás, nincs halogatás.

Ha az élete minden területét nem is tudta teljesen felügyelet alatt tartani, legalább ezek kőbe vésve voltak.

* * *

Szilvi csak a monitort bámulta. Nem tudott a számokra koncentrálni. Amúgy is égett a szeme az egész esti rettegéstől. A férje megint tök részegen jött haza, ő még időben bezárkózott a gyerekekkel a hálószobába, így megelőzte a nagyobb bajt. Bár a gyerekeket sikerült elaltatnia, ő maga egy pillanatra sem hunyta le a szemét. Nézte az alvó gyerekeket, és arra gondolt, milyen ember, hogy hagyja, hogy időről időre keresztülmenjenek ezen? Milyen anya? Milyen nő? A gyerekek jegyei egyre csak romlanak. Kimerültek, fásultak, már-már érzéketlenné váltak a sértések és bántalmazások miatt, amikben egyre gyakrabban van részük. És mindezt miért? Mert neki nincs annyi ereje és bátorsága, hogy a sarkára álljon. Nem mer szembeszállni a férjével. Milyen anya az olyan, aki nem tudja megvédeni a saját gyerekeit? Barbi már a kisebb zajokra is behúzza a nyakát, Bence a sokadik figyelmeztetést hozza haza a suliból. És erről csak ő tehet. Az eszébe sem jutott a nagy önostorozás közepette, hogy a férje az, akinek vagy teljesen meg kellene változnia, vagy el kéne tűnnie az életükből.

– Szilvi minden oké? – zökkentette ki a merengésből kolléganője, aki kávét tett le elé. – Szörnyen nézel ki. Beteg vagy?

– Nem aludtam valami jól. Biztos lappang bennem valami vírus – válaszolta, és gyorsan megdörzsölte a szemét, nehogy elsírja magát.

– Szerintem kérj szabit a főnöktől, és menj haza pihenni, vagy ugorj el az orvosodhoz. Még a végén a földről kell összekaparnunk – nevetett rá a nő, de a szemében sajnálat bujkált. Mindenki hallotta az irodában a pletykákat, kósza híreket arról, mi folyik náluk, és ezt utálta a legjobban. Ahogy pusmognak, miközben ránéznek szánakozva, vagy hirtelen mindenki elhallgat, amint belép a szobába.

– Tényleg semmi gond – erőltetett magára Szilvi egy halvány mosolyt. – Majd munka után ledőlök. Köszi a kávét!

Na persze! Munka után elrohan a gyerekekért, Bencét kirakja a fociedzésen, Barbit a zenesulinál, aztán gyors bevásárlás, be kell ugrania a bankba is utalni, ahol remélhetőleg nem azt fogják mondani, mint a múlt hónapban, hogy nincs keret, mert a férje levette a pénzt. Szégyellte magát, amiért a szüleitől kellett megint pénzt kérni a szokásos „majd megadom” kísérőmondattal. Miközben az anyjáék szemében jól láthatóan ott a kétely és a sajnálkozás. Bank után kutyafuttában összeszedi a gyerekeket, otthon főzés, takarítás, vacsi, leckék átnézése, fürdés, ágyba zuhanás. Ma nyugodt este lesz, Kázmért Finnországba küldték ki a szállítmánnyal, az legalább egy hét stresszmentes időszakot jelent. Relatíve stresszmenteset, mert a szorongása állandósult, ha itthon van a férje, ha nincs. És ugye az sem kis meló, hogy mindenkivel elhitesse, minden rendben megy otthon. Nem kér segítséget, nem fogja bevallani senkinek, hogy minden éjjel arra vágyik, bárcsak valami történne Kázmérral, becsajozna, eltűnne, meghalna. Istenem! Milyen nő az, aki a férje halálát kívánja? Ez van. Idáig jutottak 16 év házasság után.

A csudába, anyáéknál ma van a búcsúvacsi, akkor újratervezés – ugrott be neki.

* * *

– Jó reggelt, drágám! – tette a reggelivel megpakolt tálcát felesége ölébe Károly. Lassan 37 éve házasok, és ő minden reggel megtette ezt, mielőtt elindult dolgozni. Felesége író volt, sikeres író, így maga osztotta be az idejét. A férfi nem bánta, hogy Marcsi nem a mások által megszokott időbeosztás szerint él. Mindig ellátta a ház körüli feladatokat, a gyerekeket szépen nevelte, igaz, a lányok már rég kirepültek. Marcsi így is mindennap főzött, takarított, elintézte, amit kellett. Rendkívüli munkabírása volt. Sosem feledkezett meg a feladatairól, még akkor sem, ha egész éjszaka a billentyűzetet csépelte, és egy szemet sem aludt, márpedig valljuk be, ez sűrűn előfordult, ha elkapta az ihlet. – Mit tervezel mára? – ült le mellé az ágy szélére Károly.

– El kell kezdenem a csomagolást, de nem szívesen hagylak itt benneteket. Biztos, hogy nem tudsz velem jönni? – kérdezte Marcsi, miközben nagyot nyújtózott, amitől kirajzolódott melle vonala a vékony, régi hálóing alatt.

– Asszony, ne csinálj ilyeneket, mert elkések a munkából – figyelmeztette a férje.

– Ugyan már, te vagy a góréhelyettes. Nem szól meg senki, ha egy kicsit késel – futtatta végig az asszony az ujját férje mellkasán. Még mindig olyan jóképűnek látta, mint 38 éve, amikor megismerkedtek. Az akkor vad, elérhetetlennek számító gitáros, akiért odavoltak a lányok, jó férj és gondoskodó apa lett. Voltak viharos időszakaik az elején, de összecsiszolódtak, és a szerelmük az első pillanattól fogva töretlen. Persze a haja már őszül, egy kis pocakot is eresztett, de ő mindennap látja benne azt a vagány, bőrszerkós, fekete loboncos fickót, akit régen megismert abban a lepukkant kocsmában. És valljuk be, ő sem fiatalodik. Arcán számtalan ránc jelezte a kor előrehaladtát, hosszú haja csak a rendszeres festésnek köszönhetően volt fekete, teste sem olyan ruganyos, mint volt, de igyekezett formában tartani magát a rendszeres jógával. Emellett szentül hitte, hogy a boldog életük az, ami fiatalon tartja őket.

– Oké, meggyőztél – tette félre a tálcát Károly, és huncut mosollyal bebújt felesége mellé a takaró alá.

* * *

Tom a Red Night egyik VIP-asztalánál ülve pásztázta a tömeget, hátha végre megpillantja menyasszonyát, Jessicát. Fárasztó napja volt. Megbeszélései voltak az új film rendezőjével, a producerrel, a női főszereplővel, a szponzorokkal és a többi fontosabb személlyel, akik a következő 3-4 hónapban szerves részei lesznek életének, hiszen össze lesz zárva velük reggeltől estig. Aztán méretet vettek a ruhákhoz, újabb megbeszélés következett, utána átrohant a város másik végébe, hogy megnézze, Jess hogy vonul végig a kifutón falatnyi fehérneműben, végül órákkal később itt kötöttek ki, a Sunset Boulevard-on. Már az elején haza akart menni, nem nagyon szerette az ilyen bulikat, kezdte untatni az egész. Nemcsak ma este, hanem úgy általában. 35 éves fejjel itt bulizik egy rakás „tinivel”. Jess még csak 22 éves. Egy éve találkoztak, és azóta szépen kapaszkodott felfelé a modellszakmában, persze ehhez erősen igénybe vette Tom kapcsolatait. Ezerrel pörgött, vagy inkább úgy lehetne mondani, hogy túl nagy lánggal égett. Kezdett belekóstolni olyan dolgokba, amik veszélyesek, és Tomnak ez egyáltalán nem tetszett. Ahogy teltek a hetek, egyre távolabb kerültek egymástól. Az a kedves, kissé félénk lány, akit megismert, már a múlté. Most folyton partiról partira járkálnak, hajnalban érnek haza, Jess állandóan ingerült, követelőző, mindenbe beleköt. A mai tervük is az volt, hogy a bemutató után hazamennek, Tom összedob valami vacsit, aztán pihennek, megnéznek valami jó filmet a moziszobában, aztán bebújnak az ágyba, és szeretkeznek elalvás előtt. A szex volt az, ami még mindig prímán működött köztük. Ez kötötte még össze őket. A külvilág csak azt látja, amit az újságok mutatnak. Beállított képek a rendezvényeken, mosolygó, szép pár, jóképű filmsztár, szexi modell. De amikor nem villognak a vakuk, lemossák a gondosan elkészített sminket, levetik a méregdrága ruhát, és kettesben maradnak, már nincs mosoly, csak a feszült csend, vagy Jess vádló megjegyzései.

Tom végre meglátta Jessicát, aki egy huszonéves pasas nyakába csimpaszkodva, vigyorogva támolygott ki az egyik helyiségből, amit ő csak drogszobának hív. Átverekedte magát a tömegen, hogy mielőbb odajusson.

– Gyere, Jess, azt hiszem, ideje hazamenni – fogta meg a lány kezét. Kezdte már unni ezt az egyre gyakrabban ismétlődő forgatókönyvet.

– Ne még, édes, olyan jól érzem magam – válaszolt vigyorogva Jess zavaros tekintettel, miközben még mindig az idegen férfi nyakába kapaszkodott.

– Na jó, ennyi, Jess. Indulunk. Most – ragadta meg immár a lány felkarját, és húzni kezdte maga után, de az kiszabadította magát, és mérgesen felkiáltott.

– Azt mondtam, nem megyek – toppantott a lábával, amitől megingott, de Tom elkapta, hogy ne essen el. Az lett volna csak a szenzáció. – Nem vagy az apám. Bulizni akarok az új barátaimmal.

– Akkor miért érzem mégis egyre többször annak magam? – tette fel mérgesen a kérdést a férfi, amire nem várt választ. – Nem is ismered őket. A nevüket tudod egyáltalán?

– Persze, ő ott… izé… – mutatott vihogva az előbbi férfi felé, aki még mindig úgy pásztázta a lányt, mintha csak egy darab szaftos hús lenne.

– Jess, ne csináld ezt! Totál be vagy állva. Nem tudsz tisztán gondolkozni. Gyere haza! Aludd ki magad – kérlelte lágyabban.

– Én maradok, édes, te menj csak haza – nyávogta a lány. – Majd hazavisznek, ha vége a bulinak.

– Ilyen állapotban hagyjalak itt? Azt már nem. Indulás! – gurult méregbe újra Tom.

– Hé, öreg! Mit pattogsz? A csaj maradni szeretne. Te meg menj haza, rég ágyban lenne a helyed – ugrott közéjük az előbbi fickó.

– Tűnj innen, fiú, ez nem rád tartozik – lépett felé egyet fenyegetően Tom. Nem szokása zűrbe keveredni, de elege volt már ebből az estéből, meg az összes többiből, ahol ugyanezt lejátszották.

– A csajt majd hazavisszük, még bulizni akar – lökött egyet Tomon a srác. Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Tom megragadta és kicsavarta a karját, a srác görnyedten letérdelt. Erre már elég sokan odafigyeltek a klubban. Kezdték elővenni a telefonjaikat, hogy megörökítsék a jelenetet. Holnap reggelre elárasztják a fotókkal az újságokat és a netet. Tom gyorsan elengedte a srác kezét, és felállította, majd felkapta a tiltakozó Jessicát, és amilyen gyorsan csak tudott, kisietett az utcára. Mire kiértek, a lány már nem hisztizett, így a lesifotósoknak nem volt lehetőségük kompromittáló képeket készíteni róluk. Ha a bentieknek nem jár el a szájuk, akkor maximum annyi fog megjelenni róluk, hogy a híres színész fiatal modell menyasszonya ismét túllőtt a célon. Bár lehet, hogy ezt már nem hozzák fel, annyira unalmas téma.

* * *

Mindjárt kész, már csak a fekete inget kell kivasalnia, felvennie az öltönyét, és túlélnie a mai napot anélkül, hogy összeroppanna. Kornélnak az anyja volt az utolsó élő rokona, és most, 36 éves fejjel el kell kísérnie utolsó útjára. Küzdelmes három éven mentek keresztül mindketten. Harcoltak, csatáztak a szörnyű betegséggel, de négy napja vesztettek. A nőnek, akit szeretett, már nem fáj semmi, ezért talán hálásnak kellene lennie, de csak dühöt érzett, amiért elszakították tőle. Üres lett minden. Az élet igazságtalan. Kornél a tükör felé fordult, hogy megkösse a nyakkendőjét, és ekkor jött rá, hogy ezt mindig az anyja kötötte meg. Csak átugrott hozzá a szomszéd utcából, és meg is oldódott a probléma.

– A francba az egésszel! – vágta a földhöz a ruhadarabot dühösen a férfi. Felkapta a slusszkulcsot, és kicsörtetett az ajtón.

Ő érkezett meg először a templomba. Az oltárnál már ott állt koszorúk és sírcsokrok között a hamvakat tartalmazó, egyszerű urna, mellette egy kinagyított fénykép. Odament, hogy még utoljára kettesben lehessen az édesanyjával. Megsimogatta a fotót, és nézte a kedves, mosolygó arcot. Az első kemoterápia után három nappal készült a kép, amikor még optimistán néztek a jövőbe. Kint üldögéltek a kertben, nézték a fákat, amiken már megjelentek a rügyek, a földből kibújtak a hagymás virágok, és azt érezték, hogy Pintér Erzsébet is úgy fog újjáéledni a kezelések hatására, mint a növények a hosszú, hideg tél után. Nem ismertek más alternatívát. Csak azt az egyet, hogy együtt legyűrik a rohadékot. De nem így lett. És az életerős nőből ez a kis hamu maradt, ami ebben a dobozkában van.

– Őszinte részvétem, fiam – szólította meg az atya. Észre sem vette, mikor jött be, mint ahogy azt sem, hogy csupa könny az arca. Gyorsan megtörölte egy zsebkendővel. – Isten néha hamarabb magához szólítja azokat, akiket szeret.

– Ne vegye zokon, atyám, de Isten ezt most jól elcseszte. Az anyámnak itt lenne a helye, és ha odaér az Úr elé, akkor tuti biztos, hogy megmondja neki a magáét – fakadt ki Kornél.

– Nem hiszel Istenben, fiam? – kérdezte az atya már-már sértődötten.

– Abban hiszek, amit látok, amit meg tudok érinteni, ami kézzel fogható. Anyu hitt Istenben. Én pedig hiszek az anyámban és ismerem annyira, hogy tudjam, ha Isten tényleg létezik ott fent vagy bárhol máshol, akkor nem teszi zsebre azt, amit attól a nőtől kap, akit idő előtt elvitt innen.

– Nem félsz az Úr haragjától? – kérdezte dühösen az idős férfi.

– Miért félnék? Van még bármi, amit elvehetne tőlem? – kérdezte Kornél lemondóan, és elindult, hogy elfoglalja a helyét az első padsorban.

* * *

– Valami üzenet? – lépett a bejárat melletti pulthoz négykor Lívia. Már lecsengett az ebédidős őrület, ilyenkor csak pár vendég jön. Van, aki csak egy kávéra vagy sütire ugrik be. Hat körül kezdenek el szállingózni a vacsorára érkezők. 11-kor zárnak, de természetesen valamilyen rendezvény esetén – esküvő, keresztelő, nagyobb létszámú születésnap, bál stb. – ez az időpont kitolódik.

– Van egy pár – válaszolt a mindig mosolygós Melinda, aki évek óta jó barátnője és jobbkeze volt az étteremben. – Alex küldi a menüt jövő hét utánra, nézd át, szignózd le – rakta ki a pultra az első lapot. – Aztán itt a jövő heti bál menütervezete – húzott elő egy újabb papírt. – Szerintem fincsi lesz, de kell az aláírásod. A húsos Csaba üzeni, hogy fel fogja emelni az árakat, ha nem mész el vele randizni, merthogy te vagy álmai királynője, bla-bla-bla. Részletesen megtalálod a fecnin – ragasztott egy rózsaszín lapocskát a menü tetejére. Lívia sejtette, hogy Melinda élni sem tudna a rózsaszín fecnijei nélkül, mert hetente egy tonnányit fogyasztott el belőlük. Mindenhol lógott pár rózsaszín üzenet. – Egy 13 fős csoport jelentkezett a tavaszi bálba, de mondtam nekik, hogy egyeztetek veled, mert nem tudom, beférnek-e még. – Újabb fecni. – A zöldségesek nem akarják elismerni, hogy kifizettük a legutóbbi számlát, úgyhogy szerintem faxold el nekik a bizonylatot, vagy valamit, amit feldughatnak a seggükbe.

– Melinda, jesszus – kerekedett ki rosszallóan Lívia szeme, de a szája mosolyra húzódott.

– Ja, bocs. Amúgy nem hallotta senki – nézett gyorsan körbe. – Kornél cégétől hívtak, hogy bocs, amiért nem tudtak ma jönni, de holnap érkeznek. – Újabb lapocska. – Egy csajszi meg telefonált, hogy három hét múlva lenne egy kb. 40 fős eljegyzésük. Asszem ennyi – csapott egyik kezével elégedetten a pultra, és barátnőjére vigyorgott.

– Csabának üzenem, hogy az árak maradnak, pasim van, csak színezd ki a szokásos szánom-bánommal – ragasztotta Lívia Melinda homlokára az első fecnit, aki erre kinyújtotta rá a nyelvét. – Hány fős eddig a bál?

– 203. Szóval már így is túlléptük a keretet – válaszolt Melinda, miután egy pillanatra ránézett a monitorra.

– Szorítsd be őket valahová, ne legyen rossz szájízük, de szólj Alexnek is a megrendelés miatt. Több ember viszont nem jöhet. A zöldségeseknek keresek valamit, az eljegyzéses csajszi meg mehet a kis terembe, ha akkor szabad a hely. Ezeket meg mindjárt átfutom és bedobom Alexnek – emelte fel a lapokat.

– Okés, Liv. Ma lesz anyud vacsija? Nagy utazás, azt mondtad, hogy ez az élet… – kezdte el énekelni vigyorogva.

– Ühüm, de visszaérek zárásra. Nem halunk meg, az ember soha… – folytatta a dalt. – Á, tök hülyeség! Mindenki meghal meg eltéved – legyintett Lívia, és vizsgálgatni kezdte a menüt.

– Ja, majdnem kiment a fejemből, pedig hű, mi lett volna akkor – csapott a homlokára és vágott fancsali képet a barátnője. – Gáborod üzeni, hogy ma a haverokkal megy kicsit kikapcsolódni, mert rohadt fáradt a szentem.

– Nekem mindegy – rántotta meg a vállát Lívia fel sem nézve.

– Micsoda hőfokon lobog a kapcsolatotok, anyukám. Irigyellek. Elárulod a titkotokat? Hol találok ilyen gyöngyszemet? – könyökölt a pultra Melinda.

– Ne piszkálj már, Melcsi! Tudom, hogy nem a legideálisabb, de egynek jó.

– Te aztán totál bele vagy zúgva – röhögte el magát a barátnője.

– Mit tagadjam? Ilyen ez a szerelem – sóhajtott színpadiasan Lívia, majd ő is elkezdett nevetni, és elindult az irodája felé.

– Képzeld, a jósnőm azt mondta, hogy a héten rám talál a szerelem – kiáltotta oda Lívia hátának Melinda.

– Múlt hónapban is ezt mondta, csillagbogár – szólt vissza Lívia, ahogy fordult egyet a tengelye körül menet közben.

– Azt biztos elütötte a vonat.

– Biztosan. Szerintem vegyél inkább egy új cipőt, és ne annak a kuruzslónak add a pénzed – vigyorgott vissza Lívia, majd becsukta maga után az irodája ajtaját, oda sem figyelve a párbeszédükön mosolygó vendégekre. – Végre egy kis csend.

Leült a széles íróasztal mögötti kényelmes forgószékbe, lerúgta elegáns fekete tűsarkúját, hátradőlt, és pár pillanatra behunyta a szemét mielőtt nekilátott volna átnézni a papírokat. Gábor egyre sűrűbben megy el a haverjaival, de legalább most nem kuncsorgott, hogy adjon neki egy tízest, mert megint elszámolta magát a fizujával, ami nem is csoda. Egyik munkahelyén sem maradt meg három hónapnál tovább, és jó nagy pihenőket tartott két meló között. Nem volt fizetése, amivel elszámolhatta volna magát. Mivel az anyjáék már megelégelték a fiuk kunyerálását, őt pumpolja egy ideje. Annyi tuti, hogy nem vele fogja eltölteni élete hátralévő részét. Csak még nem jött el a megfelelő pillanat, hogy kitegye a szűrét. Vissza a munkához, Lívia, mert mindjárt indulnod kell – pirított rá saját magára.

Átnézte a menüket, elfaxolta a zöldségeseknek a kérdéses papírt, elintézett pár e-mailt, aztán levette a mobilját a töltőről. Közben rápillantott, és látta, hogy ezen is kereste Csaba és Gábor is.

Majd Melinda elintézi – gondolta. Nem szerette a mobilokat. Csak a reggeli futáskor használta. Ezenkívül szinte mindig az íróasztalán hevert. De hová is tehette volna munka közben, mikor most is egy feszes, zseb nélküli nadrág és egy laza blúz van rajta? Van egy vezetékes és egy mobilszámuk, mindkettő céges. Azon hagyhatnak neki üzenetet. Ha meg fontos, Melinda vagy Réka, a második asszisztense, megkeresi. Az üzlet weboldalát is ők kezelték a Facebook-oldallal együtt. Ő nem akart rajta lenni semmilyen közösségi oldalon. Teljesen feleslegesnek tartotta, hogy egy rakás emberrel ossza meg az életét, fotókat posztolgasson, kiírja, hogy épp salátát eszik, vagy rántott húst, amit ráadásul nem is ő készít magának, hanem Alex. Elég neki az a számtalan ember, akikkel napközben találkozik. Minden ismerőssel vált egy-két mondatot, a barátokkal leül pár percre, mosolyog, integet, intézkedik, vezényel. Egyszer azért kíváncsi lennék, hány kilométert megyek egy átlagos nap – morfondírozott.

Visszabújt a cipőjébe, és elindult a konyha felé, de nem jutott el odáig.

– Főnök, gáz van – állította meg Szandra félúton. – Valami okostojás az ebédidőben eldugította a női mosdóban az egyik WC-t.

– Ééééés ezt kicsit halkabban – csitította Lívia. – Szólj, légyszi, Melindának, hogy vessen be mindent, és vegyen rá egy szerelőt, hogy reggel, nyitás előtt rakja rendbe. Addig meg zárd be, és írd ki rá, hogy elromlott.

– Oké, főnök. Futok – mosolygott a fiatal pincérnő.

– Várj! – szólt utána Lívia. – Nyomtasd ki, ne csak ráfirkantsd egy lapra macskakaparással.

– Oksa, Liv! – mutatta fel a hüvelykujját Szandra, mire Lívia csak sóhajtott.

– Alex – lépett be a konyhába, ahol a személyzet a takarítást végezte. Itt is, mint minden területen, elvárta a tisztaságot, és a személyzet tagjai ezt mind tudomásul vették. És mivel szerették és tisztelték Líviát, mindent megtettek, hogy a kedvében járjanak.

– Főnök? – bújt ki a hűtőszobából a konyha ura. 28 éves, magas, vékony férfi volt. Rasztahaja, tetoválásai miatt nem szívesen vették fel máshová. De Lívia nem egy szimpla elbeszélgetés és az előző munkahelyeik alapján válogatta össze a konyhai dolgozóit. Egyszerre hívott be a vadiúj konyhába minden jelentkezőt, egy nagy asztalra kirakott többféle hozzávalót, majd közölte velük, hogy fél órát kapnak egy háromfogásos menü elkészítésére. A döbbent jelentkezők dolgozni kezdtek, a legtöbben kapkodva. Semmi elbeszélgetés, csak beledobta őket a mély vízbe, mint ahogy a pincéreket és a két asszisztensét is. Alex végig teljes nyugalommal, már-már unottan végezte a feladatát. Az idő leteltével pedig olyan ételeket tett le a fiatal lány elé, hogy azok szinte megszólaltak. Lívia látott benne fantáziát, és tetszett a higgadt stílusa. A férfi pedig örült, hogy végre nem a külseje alapján ítélik meg. Azóta is azzal fejezi ki háláját, amiért ő kapta meg az állást, hogy mindennap a maximumot hozza ki magából. Nagyrészt az ő érdeme is, hogy a Liv’s ekkora sikereket ér el. Persze ehhez kell a teljes személyzet és a főnök, de a kreatív és finom ételek mind Alex jóváhagyásával kerülnek ki az éhes vendégek tányérjaira.

– Visszahoztam a menüt. A bálival kapcsolatban van csak kérdésem. Nem lesz sok benne a virág?

– Tavasz van, főnök. Mikor rakjak bele virágot? Télen? – vigyorgott a férfi mind a 32 hófehér fogát kivillantva.

– Oké, bízom benned, de ne mérgezd meg a vendégeket – fenyegette meg a mutatóujjával a nő.

– Rendben, főnök.

– Akkor össze is írhatod a megrendelést. Melinda szólt a plusz emberekről?

– Igen, és nem gond. Meg tudjuk csinálni – válaszolt Alex lazán és magabiztosan.

– Ebben nem is kételkedem, csak arra kérlek, hogy az őszi bálra ne készíts faleveles kajákat.

– Elrontottad a meglepetést – fancsalodott el a férfi.

– Jesszus, egyszer megölsz – vigyorgott rá Lívia, és kilépett a kétszárnyas lengőajtón. Kintről is jól hallotta a bentről kiszűrődő hangos röhögést. – Miért is nem rúgok ki mindenkit most azonnal? – töprengett.

– Mert imádsz minket, főnök – forgatta meg nevetve Péter, az egyik pincér a hangszórókból szóló zene ritmusára, majd arcon puszilta, és továbbsietett.

Igazuk van. Olyanok, mintha a családom lennének. Őrült, hangos, szeretni való idióták.

* * *

Tom 8-kor már hazafelé futott. Ki akarta tisztítani a fejét, mielőtt Jessica felkel és elmondja neki, amit szeretne. Remélte, mire hazaér, már ébredezik a lány, de erre kicsi az esély, mert nem volt korán kelő típus. Annyi baj legyen, meg tudja várni, ma nem kell mennie sehová. Beütötte a kapu biztonsági kódját, és az utolsó száz métert már gyalog tette meg a hatalmas, kétszintes házáig. A nagyjából 20 fokos levegő ellenére is izzadt. Nem is a futás, inkább az idegesség miatt. A laza trikó majdnem teljesen átázott rajta. Belépett a hatalmas előtérbe, ahonnan egy széles lépcső vezetett az emeletre. A márványpadlón állva fülelt, hogy hall-e már zajokat fentről, de a házban teljes csend honolt. Elindult felfelé, végigsétált a nyitott ajtós vendégszobák mellett, majd kinyitotta a hálószobája ajtaját. Jessica az ágyban feküdt keresztben. Kócos haja eltakarta arcát, de elég hangosan horkolt ahhoz, hogy Tom biztos lehessen benne, még mélyen alszik. Végül is hagyhatja még aludni, amíg lezuhanyozik.

De Jess még mindig ugyanabban a pózban feküdt tíz perc múlva is, amikor a férfi törölközővel a derekán kilépett a fürdőből és átment a gardróbszobába, hogy magára kapjon valami kényelmes ruhát.

Na jó, ebből elég. Essünk túl rajta – lépett oda az ágyhoz, és megrázta az alvó lány vállát, de az még így sem reagált. Elég nyilvánvaló, hogy jól kiütötte magát az éjjel.

– Jessica! – szólította meg hangosan, mire a lány riadtan felült az ágyban. A tegnapi smink elmaszatolódott az amúgy szép arcán.

– Mi az, édes? Baj van? Fáradt vagyok, hadd aludjak még egy kicsit – nyafogta.

– Nem, Jess, légy szíves menj és zuhanyozz le! Szeretnék veled valami fontosat megbeszélni – kérte a férfi határozottan.

– Nem ér rá pár órával később?

– Nem, kérlek, szedd rendbe magad. Itt megvárlak – mondta olyan hangon Tom, hogy a lány jobbnak látta, ha inkább nem ellenkezik. Kiszállt az ágyból, és a kifutón jól begyakorolt csábos járással bevonult a fürdőbe, de Tomot már ez is teljesen hidegen hagyta. Nem úgy, mint egy éve, amikor még a lány minden apró mozdulata felélesztette benne a tüzet.

Jessica húsz perc múlva bújt csak elő, vizes hajjal, teljesen meztelenül. Még mindig durcás volt, de csábítóan elindult a férfi felé, aztán megtorpant, ahogy belenézett a közönyös szempárba.

– Jess, öltözz fel, kérlek – mutatott az ágy szélén összehajtogatott ruhakupacra.

– Mit jelentsen ez, édes? – kérdezte a lány, ahogy elkezdte felvenni a ruhákat. – Nem találtam a sminkkészletemet a fürdőben. Elraktad valahová? Külön fürdőt kapok? Mert nekem jó ez is.

– Lesz új fürdőd, csak nem itt. A piperecuccaid minden mással együtt a bőröndjeidben vannak az előszobában.

– Ezt meg mégis hogy értsem? – nézett értetlenül Tomra. Nem esett le neki rögtön a dolog, pedig nem volt buta lány, csak éppen mostanában valahol két buli között elhagyta az agya egy részét. Elég nagy részét, ha már erről van szó.

– Elegem van ebből, Jess – tárta szét karjait tanácstalanul a férfi.

– Hogyhogy eleged van? Miből? – értetlenkedett még mindig a lány.

– Abból, amit mostanában művelsz.

– De hisz nem is csinálok semmit – jelentek meg az első könnycseppek Jessica szeme sarkában. Félig igazi, félig műkönnyek. Mostanában tökélyre fejlesztette a manipuláció művészetét. Egyre többször volt rá szüksége, hogy meglágyítsa a férfi szívét.

A fenébe, ez nem lesz egyszerű – gondolta Tom.

– Nézd, Jess, én ezt már nem akarom tovább csinálni. Nem vagyok az apád, hogy folyton fuvarozzalak, vigyázzak rád, lefejtsem rólad az idegen pasikat, hazavonszoljalak, aztán meg azzal menjen el a napom, hogy téged próbállak kivakarni a másnaposságból. Nyilvánvalóan öreg vagyok már a mindennapos tivornyákhoz, viszont ahhoz túl fiatal, hogy úgy gondoskodjam a menyasszonyomról, mintha a tini lányom lenne. Én társat szeretnék.

– Oké, édes, akkor megváltozok. Mától nincs buli. Becsszó – jelentette ki határozottan, és közelebb lépett Tomhoz.

– Nem, Jess, ez már nem segít. Már túlléptünk azon a ponton, ahonnan még vissza lehetne fordulni. Ezt már nem tudjuk megjavítani, és hogy őszinte legyek, én már nem is akarom. Túl nagy a seb, ami a kapcsolatunkon keletkezett – tolta le magáról Jessica kezét.

– Már nem szeretsz? – A könnyek már patakokban folytak a modell arcán. Most pont úgy nézett ki, mint egy 13 éves kislány, és most is, mint mindig ilyenkor, bevetette a könnycseppek mellé a lebiggyesztett, telt ajkait.

– Már nem úgy, ahogy kellene – válaszolta őszintén Tom. – Tegnap este rádöbbentem, hogy nem egyfelé vezet az utunk. Te is és én is meg fogjuk találni azt a személyt, aki mellett meglelhetjük a boldogságot.

– De én boldog vagyok melletted, édes – próbálta megölelni a férfit Jessica, de az újra eltolta a vékony karokat. – Akkor most el kell mennem?

– Attól tartok, igen. Tényleg sajnálom, de úgy érzem, mindkettőnknek így lesz a legjobb.

– Találtál magadnak valakit. Ugye erről van szó? – támadt rá immár mérgesen a lány. Igen, ez volt a másik taktika, bár ez most elég őszintének tűnt.

– Jess, az isten szerelmére. Ne kezdd ezt! Nem jöttem össze senkivel, és egy darabig nem is akarok. Amúgy is, te vagy az, akiről tegnap este le kellett fejtenem a pasikat – emlékeztette a férfi.

– Erre nem is emlékszem – suttogta a lány, majd kézfejével megtörölte az arcát.

– Nem, mert túlzásba viszed a dolgokat. Szerintem lassítanod kellene – javasolta kedvesen Tom.

– És mégis hová menjek? – tárta szét a karját legyőzötten a lány.

– Szerintem egy időre visszaköltözhetnél a szüleidhez. Lehet, hogy jó hatással lenne rád.

– Azért szerettél, édes?

– Igen, Jess, szerettelek. A régi Jesst szerettem – nyomatékosította Tom –, akit még nem rontott meg ez az átkozott élet, amibe belevittelek – mutatott körbe lemondóan. – Sajnálom, Jessica! Őszintén sajnálom! Remélem, megtalálod a boldogságot. – Odalépett hozzá, és finoman homlokon puszilta.

– Viszlát, Tom! – indult el az ajtó felé a lány, majd öt perc múlva a férfi hallotta, ahogy beindítja a kocsiját és elhajt.

Lement a földszintre, és az előszobaszekrényén ott találta a jegygyűrűt, amit alig három hónapja adott Jessicának. Forgatta az ujjai közt, és a szomorúság, csalódottság mellett valami olyasmit érzett, amire nem számított. A szabadság érzését, a megkönnyebbülését. Mintha mázsás súlyt vettek volna le a válláról.

* * *

– Drágám, megjöttem! – kiáltott Károly, ahogy benyitott a házba. Automatikusan kibújt a zakójából, meglazította a nyakkendőjét, és a cipőjét bedugta egy szabad helyre a szekrénybe.

– A nappaliban vagyok – válaszolt a felesége. A hangja feszülten csengett. Ritka és szokatlan volt az ilyen a mindig nevetős Marcsitól.

– Baj van? – állt meg bizonytalanul a boltív alatt a férfi.

– Majd te megmondod. Ez neked jött – emelt fel egy papírlapot az asztalról a nő, majd vissza is dobta.

– És mi az? – ült le az asszony mellé Károly, de az hirtelen felállt, és elindult kifelé a helyiségből.

– Olvasd el! – szólt még hátra ridegen Marcsi. Így a férje egyedül maradt a vidám színekkel feldobott nappaliban, de most még ez sem oldotta fel a görcsöt a gyomrában.

Károly a borítékot vette először kézbe. Egy helyi ügyvédi iroda volt a feladó. Ezután kíváncsian fogta meg a kézzel írott levelet. Mégis miért küld egy ügyvéd kézzel írt levelet? Aztán elállt a lélegzete, ahogy a levél végén meglátta az aláíró nevét. Kapkodva kezdett el olvasni.

Kedves Karesz!

Ha ezt a levelet megkapod, akkor az azt jelenti, hogy én már nem élek, és nem mondtam el neked valami nagyon nagy titkot. Nem akartam tönkretenni a boldog házasságod. És most sem ez a célom. Ha ezeket a sorokat olvasod, akkor az csak azért lehet, mert van valaki, akinek szüksége van rád, aki mellett én már nem lehetek ott, aki támogatásra szorul.

Emlékszel arra az utolsó együtt töltött éjszakára? Mindketten tudtuk, hogy nagy hibát követünk el. Veszélyeztettük a házasságod, pedig jó házasság volt a tiétek. Már akkor is, csak megbotlottál. Biztosan mással is előfordul. Persze nem akarom mentegetni magunk, most nem ez a lényeg. Gondolom, hogy sokat gyötrődtél miatta, és minden egyes alkalommal láttam a szemedben a bűntudatot és a szégyent, ha nagy ritkán összefutottunk valahol. Bármennyire is haragudtam olyankor, el kell ismernem, Te egy jó ember vagy, és most sem szeretnék rosszat neked. Nem szeretnék éket verni közéd és Marcsi közé, de nincs más lehetőség. Ha lenne más út… De tényleg nincs.

Ennyi éven át sikerült titokban tartanom előtted és mások előtt is, hogy 9 hónappal az együtt töltött éjszakánk után született egy fiam. Mármint egy fiunk. Kornél a neve. Jó embert neveltem belőle. Tisztességes, jó fiú, és most biztos össze van törve. Már csak te maradtál neki. Kérlek, vigyázz rá! Ha tudod, szeresd helyettem is. Csak próbáld meg. Találkozz vele! Ő nem tud rólad, tehát ha nem keresed meg, megmarad abban a hitben, hogy az apja meghalt még a születése előtt.

Tudom, jó döntést fogsz hozni. Bízom benned.

És kérlek, ne haragudj!

Böbe

Károly döbbenten nézte tovább a lapot. Van egy fia. Egy 36 éves fia, és ő még csak nem is tudott róla ennyi éven át. Óvatosan a borítékba csúsztatta a levelet, majd lerakta a dohányzóasztalra, és a kezébe temette az arcát.