Hajas Barnabás

Kommentár a gyülekezési törvényhez

Kommentár a gyülekezési jogról szóló

1989. évi III. törvényhez

Wolters Kluwer • Budapest, 2018

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2017

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info-hu@wolterskluwer.com

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Tóth Gábor, a Wolters Kluwer Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: Gócza Éva

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Rajházi Mónika

Felelős szerkesztő: dr. Némedi-Tóth Zsuzsanna

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Kft.

Nyomdai előkészítés: KorrInfo Kft.

ISBN 978 963 295 709 8

Termékkód: YEB1738

Kiadványaink megtekinthetők és megvásárolhatók szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a shop.wk.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia,

mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerzők:

dr. Hajas Barnabás, PhD

Kézirat lezárva:

2018. január 1.

© dr. Hajas Barnabás, Budapest, 2018

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2018

RÖVIDÍTÉSEK JEGYZÉKE

2001-es Hjt.

2001. évi XCV. törvény a Magyar Honvédség hivatásos és szerződéses állományú katonáinak jogállásáról

1999-es Szabs. tv.

1999. évi LXIX. törvény a szabálysértésekről

1997-es Ve.

1997. évi C. törvény a választási eljárásról

1996-os Hszt.

1996. évi XLIII. törvény a fegyveres szervek hivatásos állományú tagjainak szolgálati viszonyáról

1989-es Vjt.

1989. évi XXXIV. törvény az országgyűlési képviselők választásáról

1978-as Btk.

1978. évi IV. törvény a Büntető Törvénykönyvről

1968-as Szabs. tv.  

1968. évi I. törvény a szabálysértésekről

1959-es Ptk.

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről

1952-es Pp.

1952. évi III. törvény a polgári perrendtartásról

Áe.

1957. évi IV. törvény az államigazgatási eljárás általános szabályairól

Alaptörvény

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.)

Ákr.

2016. évi CL. törvény az általános közigazgatási rendtartásról

Ápt.

1993. évi LV. törvény a magyar állampolgárságról

BMr.

15/1990. (V. 14.) BM rendelet a rendezvények rendjének biztosításával kapcsolatos rendőri feladatokról

Btk.

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

Bv. tv.

2013. évi CCXL. törvény a büntetések, az intézkedések, egyes kényszerintézkedések és a szabálysértési elzárás végrehajtásáról

Bszi.

2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról

EJAE

Emberi Jogok Amerikai Egyezménye

EJEE

az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény

EJENY

Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata

Eüsztv.

2015. évi CCXXII. törvény az elektronikus ügyintézés és a bizalmi szolgáltatások általános szabályairól

Fegyvertv.

2004. évi XXIV. törvény a lőfegyverekről és lőszerekről

Gyermekjogi

Egyezmény

a Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény

Gytv.

1989. évi III. törvény a gyülekezési jogról

Harmtv.

2007. évi II. törvény a harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról

Hjt.

2012. évi CCV. törvény a honvédek jogállásáról

Hszt.

2015. évi XLII. törvény a rendvédelmi feladatokat ellátó szervek hivatásos állományának szolgálati jogviszonyáról

Ket.

2004. évi CXL. törvény a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól

Kkt.

1988. évi I. törvény a közúti közlekedésről

Knp.

2005. évi XVII. törvény a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény módosításáról és az egyes közigazgatási nemperes eljárásokban alkalmazandó szabályokról

Korm. r.

175/2003. (X. 28.) Korm. rendelet a közbiztonságra különösen veszélyes eszközökről

Kp.

2017. évi I. törvény a közigazgatási perrendtartásról

ÖVersG

osztrák gyülekezési törvény

PPJNE

Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Rtv.

1994. évi XXXIV. törvény a Rendőrségről

Szabs. tv.

2012. évi II. törvény a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről

Szmtv.

2007. évi I. törvény a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személyek beutazásáról és tartózkodásáról

Szolgálati

Szabályzat

(2011)

30/2011. (IX. 22.) BM rendelet a rendőrség szolgálati szabályzatáról

Ve.

2013. évi XXXVI. törvény a választási eljárásról

1989. ÉVI III. TÖRVÉNY
A GYÜLEKEZÉSI JOGRÓL

BEVEZETÉS

1. A gyülekezési jog fogalma

Az egyes egyetemes és regionális emberi jogi dokumentumok, valamint számos nemzeti alkotmány áttekintése után a normaszövegekből nem feltétlenül lehet – a sokszor csaknem szó szerint azonos szabályozás ellenére sem – a gyülekezési jog alapjogi rendszerben elfoglalt helyére messzemenő következtetéseket levonni. Célszerű ezért tehát a rendeltetéséből és jelentőségéből kiindulva a gyülekezési jogot az alapjogok rendszerében elhelyezni.

a) A gyülekezési jogot hagyományosan politikai és kommunikációs szabadságjognak tekintjük. Az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága 1945-ben, a Bridges kontra Wixon [326 U.S. 135 (1945)] ügyben már formálisan is kinyilvánította, hogy az Első Alkotmánykiegészítésben biztosított jogok nem csak az állampolgárokat, hanem a külföldieket is megilletik, ezzel pedig áttételesen a gyülekezési jog jogosulti körét is kiszélesítette. A második világháborút követő európai alkotmányok – eltérő szóhasználattal ugyan, de azonos fogalmi kultúrával és hasonló gyakorlattal – a gyülekezési jogot alapvető jogként határozzák meg. Az alkotmányok az egyes részjogosultságok tekintetében nem differenciálnak, így értelemszerűen nem rendelkeznek arról külön, hogy a szervezés joga szervezeteket is megillethet.

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.) (a továbbiakban: Alaptörvény) természetesen illeszkedik ebbe a trendbe, és emberi jogként határozza meg a gyülekezési jogot, amikor a „mindenkinek joga van” fordulatot használja, és a gyülekezési jog alanyaként nem pusztán saját állampolgárait tételezi, mára ugyanis kijelenthető, hogy a joggyakorlat szerint egyetlen európai államban sem pusztán a saját állampolgárok számára biztosítják a gyülekezési jogot.

A gyülekezést a gyülekezési jogról szóló 1989. évi III. törvény (a továbbiakban: Gytv.) is szabadságjogként tételezi. Mindez azonban távolról sem jelenti azt, hogy a jogalkotó a gyülekezési jogot kizárólag az állam negatív cselekvését (tartózkodását) megkövetelő védelmi jogként határozná meg.

b) A gyülekezési jog – történelmileg is – szorosan kapcsolódik a véleménynyilvánítás szabadságához [lásd 30/1992. (V. 26.) AB határozat], mivel az előbbi – az alkotmányokban gyakran vele együtt szabályozott egyesülési jog, továbbá az információs szabadság, valamint a sajtószabadság mellett – a közügyekben való demokratikus részvétel egyik jelentős eleme, ha tetszik, a kommunikációs jogok egyik pillére. A kommunikációs jogok biztosítják az egyén lehetőségét a társadalmi-politikai folyamatokban való részvételre. A kommunikáció szabadsága egyfelől egyéni magatartásként (ami nem más, mint a véleményalkotás és -kinyilvánítás szabadsága), másfelől pedig – és ha lehet, a gyülekezési jog szempontjából talán a többi kommunikációs joghoz képest hangsúlyosabban – olyan társadalmi folyamatként is jellemezhető, amely a saját törvényei szerint kialakuló közvélemény, és ezekkel kölcsönhatásban a minél szélesebb tájékozottságra épülő egyéni véleményalkotás lehetőségét hivatott biztosítani. Ebben a processzusban egyaránt helye van minden véleménynek, jónak és károsnak, kellemesnek és sértőnek; különösen azért, mert maga a vélemény minősítése is e folyamat terméke. [Ádám Antal: Alkotmányi értékek és alkotmánybíráskodás. Osiris, Budapest, 1998, 129. o.]

Történelmi tapasztalat, hogy mindannyiszor, amikor a véleménynyilvánítás szabadságát korlátozták, sérelmet szenvedett a társadalmi igazságosság, az emberi kreativitás, csökkent az emberben rejlő képességek kibontakozásának lehetősége. A káros következmények nem csupán az individuum, hanem a társadalom életében is megmutatkoztak, és az emberiség fejlődésének sok szenvedéssel járó zsákutcájához vezettek. Az eszmék, nézetek szabad kifejtése, a mégoly népszerűtlen vagy sajátos elképzelések szabad megnyilvánulása a fejlődni képes és valóban eleven társadalom létezésének alapfeltétele.

A 30/1992. (V. 26.) AB határozat azt is kifejti, hogy „[a] szabad véleménynyilvánításhoz való jog a fentiek szerint nem csupán alapvető alanyi jog, hanem e jog objektív, intézményes oldalának elismerése egyben a közvélemény, mint alapvető politikai intézmény garantálását is jelenti. A szabad véleménynyilvánítás jogának kitüntetett szerepe ugyan nem vezet arra, hogy ez a jog – az élethez vagy az emberi méltósághoz való joghoz hasonlóan – korlátozhatatlan lenne, de mindenképpen azzal jár, hogy a szabad véleménynyilvánításhoz való jognak valójában igen kevés joggal szemben kell csak engednie, azaz a véleményszabadságot korlátozó törvényeket megszorítóan kell értelmezni. A vélemény szabadságával szemben mérlegelendő korlátozó törvénynek nagyobb a súlya, ha közvetlenül másik alanyi alapjog érvényesítésére és védelmére szolgál, kisebb, ha ilyen jogokat csakis mögöttesen, valamely »intézmény« közvetítésével véd, s legkisebb, ha csupán valamely elvont érték önmagában a tárgya (például a köznyugalom).” [30/1992. (V. 26.) AB határozat]

A szabad véleménynyilvánításhoz való jog, mint a kommunikációs jogok „anyajoga” a véleményt annak érték- és igazságtartalmára tekintet nélkül védi. Egyedül ez felel meg az Alaptörvény ideológiai semlegességének. Az Alkotmánybíróság alaphatározatában kiemelte, hogy a véleménynyilvánítás szabadságának csak külső korlátai vannak; amíg viszont egy alkotmányosan meghúzott külső korlátba – másik alapvető jog és szabadság védelme, vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme – nem ütközik, maga a véleménynyilvánítás lehetősége és ténye védett, annak tartalmára tekintet nélkül. Vagyis az egyéni véleménynyilvánítás, a saját törvényei szerint kialakuló közvélemény, és ezekkel kölcsönhatásban a minél szélesebb tájékozottságra épülő egyéni véleményalkotás lehetősége az, ami alkotmányos védelmet élvez. E tételek a véleménynyilvánítási szabadságon túl, valamennyi kommunikációs jog esetében érvényesek.

A hazai, külföldi vagy nemzetközi esetjog egyaránt, jellemzően a gyülekezési jog kommunikációs jellegét, valamint annak a kommunikációs processzusban betöltött szerepét domborítja ki. Így az Alkotmánybíróság az 55/2001. (XI. 29.) AB határozatában rámutatott, hogy „[g]yűlések megszervezésének, megtartásának, az azokon való részvételnek a joga nélkül a nézetek, információk megszerzésének és másokkal való megosztásának, a vélemények közösen történő kialakításának a lehetősége ugyanis aligha volna megvalósítható.” [55/2001. (XI. 29.) AB határozat]

Az Alkotmánybíróság a gyülekezési jog jellegével kapcsolatban azt is kifejtette, hogy „A békés gyülekezés szabadsága a demokratikus társadalom előfeltétele és alapvető értéke. A gyülekezési jog alapján megtartott rendezvények elválaszthatatlanul kapcsolódnak a demokratikus nyilvánosság értékéhez, e rendezvények teszik lehetővé, hogy a polgárok a politikai folyamatot kritikával illessék, tiltakozásukkal befolyásolják. A békés rendezvények a politikai és társadalmi rend, a képviseleti szervek legitimitásának megszilárdítása szempontjából is értéket jelentenek. A tüntetések, tiltakozó akciók a képviseleti szervek, a kormányzat és a közvélemény számára is jelzik a társadalomban megjelenő feszültségeket, lehetővé téve azt, hogy az illetékesek időben megfelelő lépéseket tegyenek a feszültségek okainak csökkentésére. Egy demokratikus társadalom nem választhatja a tiltakozás elnémításának, szükségtelen és aránytalan korlátozásának útját: a politikai szabadságjogok korlátozása nem csak azokat sújtja, akik élni kívánnának jogaikkal, hanem a társadalom egészét, így azokat is, akikre hivatkozással az állam a jogkorlátozás eszközéhez nyúl. A gyülekezési jog alapján megtartott rendezvények célja az, hogy a gyülekezési joggal élő polgárok közös véleményt alakítsanak ki, illetve nézeteiket másokkal megosszák, és közösen juttassák kifejezésre.” [4/2007. (II. 13.) AB határozat]

75/2008. (V. 29.) AB határozatában pedig az Alkotmánybíróság úgy foglalt állást, hogy a mai alkotmányos demokráciákban a közterületi gyülekezések elsősorban a már kialakult vélemények, álláspontok együttes megjelenítésére, közös képviseletére szolgálnak. A szólásszabadság és a gyülekezési szabadság kapcsolata legfőképp a közös, nyilvános véleménykifejezést jelenti. A gyülekezési szabadság, mint kommunikációs jog jelentőségét növeli, hogy gyakorlatilag közvetlen hozzáférési korlátok nélkül biztosítja mindenki számára a politikai akaratképzésben való részvételt. Igaz ugyan, hogy mindenkinek joga van arra, hogy sajtóterméket hozzon létre, ez azonban jelentős anyagi ráfordítást igényel. A véleménynyilvánítás szabadságából nem – már a sajtószabadság részét képező szerkesztői szabadság miatt sem – vezethető le jogosultság arra, hogy az egyes sajtótermékek bárkinek a véleményét közzétegyék. [75/2008. (V. 29.) AB határozat] Ezért a közügyekben való részvételt biztosító jogintézmények közül nagy a jelentőségük azoknak, amelyeket a személyek hasonló feltételekkel tudnak igénybe venni. Hagyományosan idetartozik a közterületi gyülekezés szabadsága, és újabban ilyen szerepet kezd betölteni az internet.

Az Alkotmánybíróság mellett az elmúlt években az ombudsmanok is rendszeresen kiemelték a gyülekezési jog kommunikációs jogi jellegét, azt minden esetben meghatározó jelentőségűnek tekintették. Előfordult, hogy az állampolgári jogok országgyűlési biztosa cenzúraként értékelt olyan helyzeteket, amikor a rendőrség eljárása a békés gyülekezés során valamilyen nyilvánvaló kommunikációt megakadályozott. Abból, hogy sem az Alkotmánybíróság, sem pedig a biztosok a gyülekezési jog más jellegzetességét nem domborították ki, könnyen arra lehetne következtetni, hogy a gyülekezési jog gyakorlása nem más, mint a véleménynyilvánítási szabadság gyakorlása során igénybe vehető egyik – kétségkívül kiemelkedő jelentőségű –, kommunikációs csatorna, médium. Ha e hipotézis igaz lenne, akkor nem lenne szükség arra, hogy a gyülekezési jogot nemzetközi jogi dokumentumok, alkotmányok és legtöbbször törvények is szabályozzák, az ugyanis a véleménynyilvánítási szabadság közösen gyakorolt formájaként amúgy is magas szintű védelmet élvezne.

A gyülekezési jog ilyen leegyszerűsítő megközelítése alapvetően elhibázott lenne, ugyanis az több, és minőségileg más, mint pusztán valamiféle közös (esetenként tömeges) véleménynyilvánítás, vagy akár egy kommunikációs csatorna. [75/2008. (V. 29.) AB határozat] E más minősége pedig a résztvevők térbeli, fizikai és időbeli közvetlenségében rejlik. Amint a résztvevők egy szűkebb helyen összejönnek, a gyülekezés térbeli-fizikai dimenzióra tesz szert, amely a megtestesültségével és hatásával sajátos véleménynyilvánításként is felfogható. A közös véleménynyilvánítás során úgy válik ezeknek a térbeli-fizikai összetevőknek és a résztvevők által képviselt céloknak az összekeveredésével egységes hatásúvá, hogy a tömeg már a puszta jelenlétével is adott vélemény mellett kiáll, már önmagában is állást foglal.

Az EJEB – egy 2007. februári „politikai performence” gyülekezéssé minősítésével összefüggésben – rámutatott arra, hogy pusztán az a tény, hogy valamely véleménynyilvánításra a nyilvános térben kerül sor, nem változtatja szükségszerűen gyülekezéssé az ilyen eseményt. Több ember összegyűlésének gyülekezéskénti minősítésekor figyelemmel kell lenni arra a tényre, hogy a gyülekezés az eszmék közlésének specifikus formáját képezi, ahol a meg nem határozott számú személyek azon azonosítható szándékkal történő összegyűlése, hogy a közlési folyamat részesei legyenek, önmaga is valamely eszme intenzív kifejezése lehet. „Az adott eszme támogatását magának az embercsoportnak a jelenléte, különösen – mint a jelen ügyben is – valamely, a nagyközönség számára hozzáférhető helyen való jelenléte fejezi ki. Továbbá, egy gyülekezés a szónokok és a szándékosan jelenlévő résztvevők közötti eszmecserét szolgálhatja még abban az esetben is, ha a résztvevők nem értenek egyet a szónokokkal.” A szóban forgó esemény meghirdetése ellenére nem került sor résztvevők szándékos összegyűlésére, és a meghirdetés célja csupán újságírók meghívása volt, ezért az EJEB meggyőződött arról, hogy a szóban forgó „politikai performance” célja egy üzenetnek a médián keresztül történő eljuttatása volt. (EJEB: Tatár és Fáber kontra Magyarország, kérelmek száma: 26005/08. és 26160/08., 38–40. pont, 2012, érdemben és elégtételről való döntés.)

A kommunikációs funkció túlhangsúlyozása oda vezetne, hogy a gyülekezési jog lényeges tartalma annak biztosítására korlátozódna, hogy többen tehessék meg azt, amit egyenként amúgy szabad. Ez viszont bizonyosan nem indokolná az önálló alapjogi védelmet, ugyanis ennek, mint a vélemény közös kinyilvánításának védelmére megfelelő és elegendő lenne az Alaptörvény IX. cikkében (korábban az Alkotmány 61. §-ában) biztosított véleménynyilvánítási szabadság. Amennyiben tehát mindössze a kollektív véleménynyilvánítás védelméről lenne szó, a gyülekezési jog önálló alapjogi védelme nélkülözhető lenne, és annyiban maradna jelentősége, hogy az összejövetel megfelelő lefolyását védje, illetve a szólásszabadság által egyébként is védett közös véleménynyilvánítás kommunikációs csatornáját biztosítsa.

A gyakorlatban azonban mindez nemigen alkalmazható, ugyanis sokszor a rendezvény „gyülekezési” és „véleménynyilvánítási” elemei szerves egységet alkotnak, azok nem választhatóak szét. Így sokszor már a rendezvény helyszínének, időpontjának kiválasztása, illetve meghatározása önmagában véleménynyilvánítás. Éppen ezért sem lenne elfogadható, ha tüntetéseket kizárólag az állami szervek által előzetesen kijelölt helyszíneken lehetne megtartani. Hasonlóan lásd a Velencei Bizottság és az EBESZ közös véleményét a kirgiz gyülekezési törvényről [CDL-AD(2009)034 Joint Opinion on the Draft Law on Assemblies of the Kyrgyz Republic by the Venice Commission and OSCE/ODIHR]. Magyarországon hagyományosan – 2006–2010 között csaknem valamennyi nemzeti ünnephez is kapcsolódóan – ilyen helyszín a Kossuth tér, de kedvelt helyszín volt korábban a Hősök tere, vagy éppen a XII. kerületi Turul-szobor. Ennek megfelelően a gyülekezési jog – a kommunikációs jogi jellegének elismerése mellett – rendezvényen szükségszerűen meglévő térbeli-fizikai dimenziója a véleménynyilvánítási joggal való kapcsolatát relativizálja.

E jellemzők megfelelően alátámasztják azt is, hogy a gyülekezés nem írható le egyszerűen a véleménynyilvánítás szabadságának és a mozgás szabadságának együttes és csoportos gyakorlásaként, ugyanis minőségileg más és több azokhoz képest.

c) A kommunikációs jogi jelleg hangsúlyozása mellett sokkal kevesebb figyelmet szentel a hazai irodalom – az azzal egyébként összefüggésben lévő – politikai hatás-, illetve nyomásgyakorlásnak, mint a gyülekezés jellegzetességének. A gyülekezés említett térbeli-fizikai dimenziója a gyülekezési jog és a véleményszabadság hasonlóságát kérdésessé teszi, de legalábbis relativizálja, amikor annak célja a vélemény puszta kifejezésén túlmutat, és tudatos polgárként a közügyek vitelében való részvételre is irányul. Az Alkotmánybíróság a politikai akaratképzésben való részvétel lehetőségének biztosítását a gyülekezési szabadság, mint kommunikációs jog jelentőségének növelésében látja. [75/2008. (V. 29.) AB határozat]

A csoportos véleménynyilvánításhoz képest ez az a többlet, amely az önálló alapjogként történő elismerést indokolja. A gyülekezési jognak ugyanis fogalmi eleme, hogy a puszta kommunikáción túl, a résztvevőkön túlmutató személyi körön túl a legkülönfélébb döntéshozó szervekre is hatást, sőt a tömegek mozgósításával sokszor kifejezetten nyomást kívánnak gyakorolni. Ez a nyomásgyakorlási cél tulajdonképpen a gyülekezési jog kezdeteitől jelen volt. Ezzel pedig meglehetősen áttételes módon ugyan, de a népszuverenitással rokon vonásokat is mutat. A gyülekezési jog e jellemzője olyannyira fajsúlyossá vált, hogy sokszor a hatásmaximalizálást szem előtt tartva kerül meghatározásra a rendezvény időpontja, helyszíne, az alkalmazott kommunikációs csatornák stb. annak érdekében, hogy a lehető legnagyobb médiafigyelem elérésével gyakoroljanak nyomást. Ennek megfelelően a gyülekezési jog a demokratikus közügyek vitelében való politikai-részvételi jogként is leírható.

2. A gyülekezési jog részjogosultságai

A gyülekezési szabadság három, önállóan is értékelhető részjogosultságot foglal magában: a szervezés, vezetés és a részvétel jogát. Az első két jogosultság gyakorlóját függetlenül attól, hogy ő-e a bejelentő, pusztán a tartalmi ismérvek alapján – annak minden pozitív és negatív jogkövetkezményével együtt – szervezőnek lehet tekinteni. Ha az említett jogosultságok akár külön-külön, akár együttesen nem érvényesülnek maradéktalanul, a gyülekezési jog érvényesülése is csorbát szenved. Az egyes részjogosultságokat sem az Alaptörvény (az Alkotmányhoz hasonlóan), sem pedig a Gytv. nem nevesíti, azonban azok – mivel elengedhetetlenek a gyülekezési jog gyakorlásához – együtt és külön-külön is alaptörvényi védelem alatt állnak.

a) A gyülekezési jog gyakorlása – a spontán gyűlések kivételével – jellemzően valamilyen előkészítést, szervezést igényel. A szervező előkészíti és megszervezi az összejövetelt, ennek keretében általában helyet keres a rendezvénynek, felszólalókat kér fel, meghívja a résztvevőket, a rendezvényt a számára elérhető legszélesebb nyilvánosság előtt hirdeti, nem utolsósorban pedig a közterületi rendezvényt bejelenti. Különösen e magatartások sorolhatóak a szervezés joga által védett körbe.

b) A szervezés jogának biztosítását szolgálja a gyülekezés vezetésének joga, amely a szervező mindazon jogosultságait magában foglalja, amelyek a rendezvény lefolyását érintik. Ilyennek kell tekinteni a rendezvény rendjének biztosítása, illetve fenntartása során szükségessé váló intézkedések megtételének jogát, de e jogát gyakorolja a szervező akkor is, amikor meghatározza a rendezvény rendjét, konkrét lefolyását, dönt a szó megadásáról és megvonásáról, vagy ha a rendezvényt feloszlatja, illetve befejezetté nyilvánítja. A rendezvény lebonyolításában közreműködő rendezők munkája ugyancsak e jogosultság gyakorlását hivatott elősegíteni.

c) A gyülekezési jog gyakorlásának leginkább kézenfekvő, ugyanakkor leggyakoribb esete a rendezvényen való részvétel. A részvétel joga azt jelenti, hogy az érintett személy a rendezvényhez, melynek célkitűzéseivel egyetért, a rendezvény helyszínén, vagy útvonalán, annak ideje alatt alapvetően bármikor szabadon csatlakozhat. Fogalmilag kizárt, hogy a rendezvény célkitűzésével még részben sem egyet értő személyt a rendezvény résztvevőjének lehessen tekinteni. A rendezvény alatti csatlakozást egyfelől a szervező, másfelől pedig az intézményvédelmi feladatának teljesítése során a rendőrség korlátozhatja. Ezekben az esetekben azonban elengedhetetlen, hogy a csatlakozás lehetséges helyszínéről és időpontjáról megfelelő tájékoztatást kapjanak az érdeklődők. Nem fogadható viszont el egyetlen olyan intézkedés sem, amely – függetlenül attól, hogy erre irányul-e – ténylegesen arra vezet, hogy a rendezvényhez csatlakozni kívánókat távol tartsa a rendezvénytől. (Ilyen lehet, ha a rendőrség egyes rendezvényeket – akár a szervező kifejezett tiltakozása ellenére is – kordonkorlátokkal veszi körül, és oda a résztvevőket kizárólag ruházat- és csomagátvizsgálás után engedi csak be.)

Megjegyzendő, hogy a szervezőket és résztvevőket az EJEB gyakorlat érdekeltségük tekintetében megkülönbözteti. „Mivel a gyülekezés szabadsága a zavartalan, békés célú gyülekezés elvont lehetőségét is védelemben részesíti, annak szervezői a hatóságok elutasító határozata által közvetlenül érintettnek állíthatják magukat.” (EJEB: Patyi és mások kontra Magyarország, kérelem száma: 5529/05., 27. pont, 2008, érdemben és elégtételről való döntés.)

Különösen közterületen ugyancsak nem egyeztethető össze a gyülekezési jog nyilvános jellegével, ha a szervezők a rendezvényt zártkörűvé teszik. A részvétel nem puszta formalitás, és nem is a jelenlét szinonimája, hanem a vélemény közös kialakításában és kinyilvánításban való közreműködés lehetőségét is magában foglalja. Ennek megfelelően a résztvevő zászlót, transzparenst stb. is magával vihet a rendezvényre, és a szervező döntéséhez képest fel is szólalhat, azonban a szervező egyes kommunikációs eszközök (akár meghatározott transzparensek, vagy egyes zászlók) használatát meg is tilthatja. A bűncselekményt megvalósító transzparensek, vagy zászlók [lásd a Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény (a továbbiakban: Btk.) 335. § Önkényuralmi jelkép használata] kivételével azonban ilyen jogosultsága a rendőrségnek – mivel a rendezvény tartalmának meghatározása, vagy alakítása bizonyosan nem tartozik hatáskörébe – nincsen.

d) A részvétel joga magában foglalja az egyén azon jogát is, hogy kizárólag saját elhatározásból vegyen részt a rendezvényen. A gyakorlatban jellemzően két élethelyzetben vethetőek fel a nem részvételhez kapcsolódó kérdések. Senki sem kötelezhető, vagy kényszeríthető arra, hogy bármilyen, gyülekezési jog körébe vonható rendezvényen részt vegyen, a részvétel elmaradásáért hátrány semmiképpen sem érheti. E részjogosultság alapvetően két módon gyakorolható: az adott személy nem megy el a rendezvényre, illetve a rendezvényt elhagyja. A két eset közül az utóbbi viszont a jogalkalmazó szervektől sokkal nagyobb figyelmet és körültekintést igényelhet, ugyanis – az utóbbi évek tapasztalatai szerint – a rendezvények biztosításához kapcsolódó rendészeti feladatok tervezése és végrehajtása során megfelelően kezelendő jelenségről van szó. Így, ha valaki egy rendezvény helyszínét el kívánja hagyni, sem a rendezők, sem pedig a rendőrség nem tarthatja vissza. Mindez nem jelenti azonban azt, hogy a távozni kívánó résztvevő a rendezvény elhagyásának helyszínét, vagy irányát szabadon meghatározhatná, ez ugyanis a rendezvényen résztvevők biztonsága érdekében megtett intézkedéseket lehetetleníthetné el.

e) Nem feltétlenül tűnik kézenfekvőnek, de az egyes részjogosultságok időnként egymással feloldhatatlan – vagy annak tűnő – ellentétbe kerülhetnek. A szervező határozza meg a rendezvény célját, illetve napirendjét, amelyeket a szervezés során, az előkészítés kellően korai szakaszában – a részvételre vonatkozó felhívásában – nyilvánosságra is hoz. Ebből következik, hogy a rendezvény céljaival egyet nem értők (ellentüntetők) részvételi joga az adott rendezvényen korlátozható. Amennyiben viszont a résztvevők a rendezvény szervező által meghatározott napirendjét „felborítják”, mert például egy néma tiltakozásként meghirdetett rendezvényen a tömeg jelszavakat skandál, vagy a szervező kérése ellenére transzparensekkel jelennek meg a résztvevők, a részjogosultságok összeütközése kizárólag úgy oldható fel, ha a szervező a rendezvényt befejezettnek nyilvánítja. Az ilyen esetben a részjogosultságok összeütközése mellett egy alapjogi konfliktus is megfigyelhető: a véleménynyilvánítási szabadság és gyülekezési jog kerül egymással ellentétbe.

A konkrét rendezvényen a vezetőt, illetve a szónokokat is a szervező határozza meg. A szervezővel szemben senki nem támaszthat igényt sem a rendezvény vezetésére, sem pedig felszólalása megengedésére.

A szervező viszont a rendezvény általa korábban kijelölt, illetve felkért vezetőjétől a vezetés jogát visszavonhatja. A rendezvény vezetésének átadása, visszavétele, vagy akár egyes szervezői, illetve vezetői feladatok átruházása és ennek visszavonása azonban semmiképp sem vezethet a rendezvény rendjének megbomlására. A vezetés jogának gyakorlójában beálló változásról emellett feltétlenül tájékoztatni kell a résztvevőket is, hogy tudják, ki jogosult részükre szót adni, vagy éppen azt megvonni.

A vezetés jogából fakadó, a rendezvény rendje fenntartásának joga nem gyakorolható önkényesen, így akár az is elképzelhető, hogy a résztvevő joga lesz azzal szemben az erősebb.

3. A gyülekezési jog alanya

A gyülekezés egyént megillető jog, amely azonban – a gyülekezés fogalmára tekintettel – kizárólag másokkal együtt, csoportosan gyakorolható. A Gytv. a gyülekezési jogot alapvető jogként határozza meg, amelyet – jellegéből fakadóan – jellemzően természetes személyek gyakorolhatnak. Ez alól mindössze a rendezvény szervezése, mint a gyülekezés részjogosultsága jelenthetne kivételt. Sem az Alaptörvény rendelkezése, sem pedig a Gytv. nem határoz meg gyakorlásához általános feltételeket, vagyis a hatályos szabályozás fő szabályként az alapjogi jogképességgel rendelkező természetes személyek részére biztosítja azt. A Gytv. egységesen tekint a gyülekezési szabadságra, nem emeli ki annak egyes részjogosultságait, és nem is differenciál az azok gyakorlására jogosultak szerint. (Ezt a közterületi rendezvények tekintetében a rendezvény szervezője vonatkozásában az 5. § teszi csak meg.)

Nem alanyai viszont a gyülekezési jognak az állami és önkormányzati szervek, rendezvényeik – egyebek mellett – ezért sem tekinthetőek gyülekezésnek. Az elvi kiindulópont ebben az esetben is az, hogy az állam és – e minőségükben – az önkormányzatok alapvető jogok alanyai nem lehetnek. „Az alapjogi védelemnek ugyanis az állammal szemben van értelme, az alapjogok célja, hogy az egyén jogait garantálja az állammal szemben. Ennek megfelelően az állam, vagy az állam képviseletében eljáró személy a gyülekezési jog alanya sem lehet, vagyis fogalmilag kizárt, hogy az állam vagy önkormányzat nevében gyülekezési jog hatálya alá tartozó rendezvényt lehessen szervezni.” (Az ombudsman OBH 2624/2009. számú Jelentése, EBH2013. K.32.)

a) Magyarországon nincs olyan tételesjogi rendelkezés, amely a gyülekezési jog gyakorlását életkori korláthoz kötné, vagyis – mivel alapvető jogok alanyai lehetnek – főszabályként elvileg a gyermekek is gyakorolhatják gyülekezési jogukat. Sőt, a Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény (a továbbiakban: Gyermekjogi Egyezmény) 15. cikk 1. pontja kifejezetten rendelkezik arról, hogy a Gyermekjogi Egyezményben részes államok elismerik a gyermek egyesülési és békés gyülekezési jogát, és a 15. cikk 2. pontja is csak a más nemzetközi jogi dokumentumokban „megszokott” korlátozásokat teszi lehetővé. E jogok gyakorlását csak a törvényben meghatározott olyan korlátozásoknak lehet alávetni, amelyek egy demokratikus társadalomban az állam biztonsága, a közbiztonság és a közrend, illetőleg a közegészségügy és a közerkölcs, vagy mások jogai és szabadságai védelmének érdekében szükségesek. Ezzel kapcsolatban két dologra kell rámutatni:

– a gyermek (tizennyolcadik életévét nem töltötte be, és másképp sem vált nagykorúvá) Gytv. hatálya alá tartozó rendezvényen kizárólag tudatos és szabad elhatározásból fakadó döntése nyomán vehet részt (vö. a „nem részvétel” joga).

– a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való jogából fakadó állami kötelesség teljesítése miként viszonyul a gyülekezési jog gyakorlásához.

A gyermeknek az a joga, hogy az állam részéről a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemben és gondoskodásban részesüljön, megalapozza az állam alkotmányos kötelességét a gyermek fejlődésének védelmére. Ez az állami kötelesség alkotmányos alapot nyújt arra, hogy a törvényhozó vagy a bíróság a gyermek alapjoggyakorlását korlátozza. Továbbra is irányadónak tekinthető az Alkotmánybíróság álláspontja, miszerint „Az Alkotmány 67. §-a értelmében az államnak a gyermeket a fejlődésére káros hatásokon kívül az olyan kockázatvállalásoktól is meg kell óvnia, amelyekkel kapcsolatban életkoránál (az ettől függően feltételezett testi, szellemi, erkölcsi és társadalmi érettségénél) fogva nem képes megismerni és értékelni sem a választható lehetőségeket, sem pedig választása következményeit saját személyiségére, illetve későbbi életére és társadalmi beilleszkedésére nézve”. [21/1996. (V. 17) AB határozat]

A gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga egyúttal az államnak a gyermek személyiségfejlődése intézményes védelmére vonatkozó kötelességét is megalapozza. Az államnak ez a védelmi kötelessége a gyermek alapjogainak korlátozásához is vezethet. Alapvető kérdés tehát, hol húzódik a határ a gyermek önálló alapjoggyakorlása és a család (szülő)/állam/társadalom alapjogi gyámkodása között. Két tényező együttes mérlegelése alapján ítélhető meg, hogy indokolt-e a gyermek alapjoggyakorlásának korlátozása: vizsgálandó egyfelől, hogy a gyermek általában elég érett-e az önálló döntésre; másfelől pedig a döntés tárgya, vagyis hogy in concreto mihez kell az érettség. Ezt az „érettséget” általában a közérdek – vagyis az érintett társadalmi intézmények működőképességének védelme – követeli meg. Elegendő érv lehet a jogkorlátozáshoz a gyermek védelme saját magával szemben is, azaz döntése következményeitől való megóvása. Az említett közérdekből és a gyermek érdekéből történő jogkorlátozás a gyakorlatban legtöbbször átfedi egymást.

Ez a rendelkezés az állam kötelességévé teszi, hogy a gyermek személyiségfejlődéséhez szükséges védelmet és gondoskodást nyújtson, ami egyrészt vonatkozik az egyértelműen káros hatások távol tartására, másrészt magában foglalja azt, hogy az állam a gyermek személyiségét, így az egész jövendő életét meghatározó súlyos kockázatvállalást is elhárítsa.

Önmagának mindenki árthat s vállalhat kockázatot, ha képes a szabad, tájékozott és felelős döntésre. A nagykorúaknak a jog be nem avatkozása széles lehetőséget ad erre, s az általános személyiségi jogból fakadó jog az önmeghatározásra és a cselekvési szabadságra garantálja ezt a lehetőséget. A gyermekek esetében azonban maga az Alaptörvény és nemzetközi egyezmények teszik állami kötelességgé a gyermek fejlődési útjának megóvását a veszélyektől és kockázatoktól, éppen annak érdekében, hogy felkészülhessen a felelős és tájékozott döntésekre, mihelyst életkorával vélelmezett érettsége erre képessé teszi. A gyermek belátási képességének korlátozottsága tehát megdönthetetlenül vélelmezett.

Az államnak az Alaptörvény XVI. cikkéből nem pusztán kötelességei, hanem alkotmányos – elsősorban a nyilvánosság szférájában megjelenő – lehetőségei is fakadnak a gyermek fejlődésének védelmére. A gyermek nyilvánosság előtti tevékenységét (így például a szeszes italhoz, dohánytermékhez, szexuális vonatkozású árucikkekhez, pornográf tartalmakhoz való hozzáférést) szabályozhatja, másrészt általános szabályokkal nyújthat intézményes védelmet.

Olyan kockázatvállalásoktól is meg kell óvnia az államnak a gyermeket, amelyekkel kapcsolatban életkoránál – pontosabban az ez alapján feltételezett (testi, szellemi, erkölcsi és társadalmi) érettségénél – fogva nem képes megismerni és értékelni sem a választható lehetőségeket, sem pedig választása következményeit saját személyiségére, illetve későbbi életére és társadalmi beilleszkedésére nézve. Ezt szolgálja a magánjogban a cselekvőképesség kiskorúak életkora alapján történő kizárása vagy korlátozása is. E kockázatelhárítás (kockázatminimalizálásra törekvés) részeként az állam köteles arra is, hogy legalább a nyilvánosság szférájában ne engedje meg, hogy a gyermek olyan tevékenységet folytasson vagy olyan ügyekben állást foglaljon, amelyekben a felelős álláspont kialakítására a fentiek szerint nem érett, noha a nyilvános állásfoglalás testi, szellemi és erkölcsi fejlődésére s későbbi sorsára meghatározó hatással lehet. Különösen megnöveli a kockázatot, ha olyan kérdésekben való nyilvános elköteleződésről van szó, amelyek megítélése a társadalomban kifejezetten ellentmondásos abban az értelemben, hogy széles körben negatív megítélés alá esik. [21/1996. (V. 17.) AB határozat]

A gyermek joggyakorlásának az Alaptörvény XVI. cikkén alapuló korlátozásakor – megegyezően az Alkotmány 67. §-án alapulóval – az alábbiakat figyelembe kell venni:

– A szabadságjogokat és gyakorlásukat nem általában, hanem kizárólag abban a vonatkozásában lehet korlátozni, amelyet a gyermek védelme, illetve mások jogainak védelme szükségessé tesz.

– Az alapvető jog korlátozása a szükségesség-arányosság követelményének megfelelően, a 30/1992. (V. 26.) AB határozatban kifejtettek szerint történhet, vagyis ahhoz a gyermek védelme érdekében sem elég a testi, szellemi vagy erkölcsi fejlődés elvont veszélyeztetése [21/1996. (V. 17.) AB határozat]. Ilyen esetekben azt kell bizonyítani, hogy valamely tevékenységet azért korlátoz vagy tilt a jog, mert az az érintett korosztályra konkrét veszélyekkel jár; e konkrét veszély nagysága dönti el a jogkorlátozás arányosságát is.

– Mindazon esetekben pedig, ahol az állam a túlzott kockázatvállalást hárítja el beavatkozásával, a kockázat nagyságának minősítésénél mérlegelni kell azt a pozitív, nevelő hatást is, amelyet a vitában való részvétel a személyiségre gyakorolhat, hiszen a nézetek vállalása és ütköztetése a demokrácia része.

A 21/1996. (V. 17.) AB határozatban az AB – összhangban a 30/1992. (V. 26.) AB határozatban foglaltakkal – rámutatott arra, hogy konkrét körülményektől függ, hogy „vitás” kérdésekben mennyire korlátozható a gyermek tájékozódási szabadsága és véleménynyilvánítása. A gyermeknek is szembesülnie kell azzal, hogy vannak kellemetlen, provokatív, ellenkezést kiváltó, sőt potenciálisan károsan befolyásoló jelenségek, meg kell tanulnia ezekhez viszonyulni, saját véleményt formálni, vitázni, meggyőződését vállalni akár a többséggel szemben stb. A hozzáférhetőség függhet például attól, hogy van-e lehetőség az ilyen hatásokat – akár iskolai oktatás keretében – összefüggésekbe illeszteni, más véleménnyel is ütköztetni. [Hajas Barnabás – Schanda Balázs 67. § In: Jakab András (szerk.): Az Alkotmány kommentárja. Századvég Kiadó, Budapest, 2009, Második, javított, bővített kiadás, 2383. o.]

Nincs tehát alkotmányos indoka a gyermek gyülekezési joga általános korlátozásának. Ki kell emelni, hogy a gyermek is kizárólag személyesen gyakorolhatja a gyülekezési jogát, vagyis nevében szülője (törvényes képviselője) azt nem gyakorolhatja. Kérdés azonban, hogy mikor érett a gyermek arra, hogy maga döntsön az adott alapjog gyakorlásáról; továbbá, hogy milyen esetekben lehet szükséges a szülői beleegyezés a gyülekezéssel járó kockázat nagysága és jellege miatt, és mely esetekben ítéli ezt a kockázatot olyan mértékűnek a jog, hogy teljesen elvonja a döntést a gyermek és szülője rendelkezési köréből, mindez akár esetről esetre változhat. Ehelyütt indokolt azonban rámutatni, hogy az összejövetelen a szüleikkel megjelenő kisgyermekek esetében sokszor a szülők (törvényes képviselő) a gyermek jelenlétével csak többlet nyomatékot kíván adni a rendezvénynek, vagyis nem közös alapjoggyakorlásról, vagy éppen a gyermek nevében gyakorolt alapjogról, hanem a kisgyermek kvázi eltárgyiasításáról van szó. Annak megítélése azonban, hogy az adott rendezvény milyen hatást gyakorol a gyermek személyiségfejlődésére, és jelent-e olyan mértékű kockázatot, amely a gyermek részvételét kizárná, nem a rendőrség hatáskörébe tartozik.

Az a körülmény, hogy az adott gyermek a Gytv. hatálya alá tartozó rendezvényen szabad elhatározásából (vagy éppen a szülő hozzájárulásával) vesz-e részt, ismeri-e a gyülekezési jog legalapvetőbb szabályait, vagyis tudatos döntés áll a részvétel hátterében, a helyszínen – különösen pedig a rendőrség által – nem vizsgálható. Ehhez ugyanis egyfelől fel kellene tárni, hogy a rendezvény résztvevői közül ki tekinthető gyermeknek, másfelől a gyermekek között érettségük alapján további differenciálás lenne szükséges. Mindezt azonban a gyülekezési jog sérelme nélkül meglehetősen nehéz, vagy inkább lehetetlen lenne megvalósítani.

A rendőrségnek viszont – és ez nem a gyülekezési jog gyakorlásával, hanem általában a tömegkezeléssel szemben támasztott törvényi előírások miatt – különös körültekintéssel kell eljárnia minden olyan esetben, amikor a tömegben akár csak valószínűsíthetően gyermekek lehetnek. Figyelemmel a közterületi rendezvények kockázatos voltára – éppen a későbbi esetleges jogviták megelőzése érdekében – az egyes rendezvények szervezői számára mindenképpen javasolható, hogy gyermekkorúak részvétele esetén a szülői hozzájárulást megkívánják.

b) A gyülekezési jog nem állampolgári jog, így gyakorlása alapvetően független a résztvevők állampolgárságától. Ennek megfelelően az alapjog jogosultja a Magyarország területén tartózkodó valamennyi személy, függetlenül állampolgárságuktól (vagy annak hiányától), szokásos tartózkodási helyüktől, vagy akár attól, hogy jogszerűen vagy jogellenesen kerültek-e Magyarországra. Tekintettel arra, hogy a gyülekezés résztvevőinek állampolgársága, vagy tartózkodásuk jogszerűsége az alapjoggyakorlás szempontjából semmilyen relevanciával nem rendelkezik, így ezek ellenőrzése (akár például a személyi igazolvány felmutattatásával) – a szükségesség hiányában – indokolatlan lenne, amely a gyülekezési jog korlátozását is eredményezheti.

A szervező állampolgársága, illetve honossága tekintetében korlátozást jelent azonban a Gytv. 5. §-a.

c) Csaknem hagyományosnak és megszokottnak tekinthető, hogy egyes hivatásrendek tagjai gyülekezési jogának gyakorlását törvényi szabályozással korlátozzák. A Magyar Honvédség és a rendvédelmi szervek tagjainak gyülekezési jogával kapcsolatos korlátozásokat a Gytv. 16. §-a tárgyalja.

d) Jelenleg nincs olyan büntetőjogi büntetés vagy mellékbüntetés, illetve szabálysértési büntetés, vagy intézkedés, amely kifejezetten a gyülekezési jog gyakorlásának korlátozására irányulna. A büntetések, az intézkedések, egyes kényszerintézkedések és a szabálysértési elzárás végrehajtásáról szóló 2013. évi CCXL. törvény (a továbbiakban: Bv. tv.) 121. § (1) bekezdés c) pontja értelmében a szabadságvesztés végrehajtása alatt az elítélt, a 353. § c) pontja értelmében pedig a javítóintézeti nevelés végrehajtása alatt a fiatalkorú békés gyülekezéshez való joga szünetel. Figyelemmel arra, hogy a Bv. tv. a kimaradásra és a rövid tartamú eltávozásra, vagy külső munkahelyen való munkavégzésre vonatkozó rendelkezései között különös szabályt nem állapít meg, az elítélt a büntetés-végrehajtási intézeten kívül sem vehet részt Gytv. hatálya alá tartozó rendezvényen, de rendezvény szervezője (bejelentője) sem lehet. A Bv. tv. elzárás végrehajtására vonatkozó szabályai (273–279. §-ok) nem rendelkeznek arról, hogy az elzárást töltő személy gyülekezési joga szünetelne. Mindez nem jelenti azt, hogy az elzárásukat töltő személyek korlátozás nélkül gyakorolhatnák gyülekezési jogukat, ugyanis a gyülekezés nem egyeztethető össze a bv-intézetek házirendjével, ráadásul nagy valószínűséggel „nyílt ellenszegüléssel” jár, ezért az fegyelmi vétségnek tekintendő. (Gyakorlatilag a gyülekezés egyes fogalmi elemeivel megfeleltethető a nyílt ellenszegülés joggyakorlatban kialakított tartalma, mely szerint ez a szembehelyezkedésnek bármely aktív, vagy passzív formája lehet, mind tevéssel, mind pedig mulasztással elkövethető. Az ellenszegülés akkor nyílt, ha kifejezett, határozott, és mások által felismerhető.) Amennyiben mindez a „fogvatartás rendjét súlyosan veszélyezteti”, akkor alkalmas lehet arra, hogy a – hatósági őrizetben lévő személy, és az elzárást, illetve az idegenrendészeti őrizetet büntetés-végrehajtási szervnél töltő személy által elkövethető – Btk. 284. §-ában büntetni rendelt fogolyzendülés tényállását megvalósítsa.

Míg a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvény (a továbbiakban: Szabs. tv.) 19. § (1) bekezdése ezzel szemben lehetővé teszi, hogy a szabálysértési hatóság a büntetés alkalmazása mellett vagy önálló intézkedésként az eljárás alá vont személyt a sportrendezvényen való részvétellel összefüggő szabálysértés miatt kitilthatja a sportrendezvényről, illetve sportlétesítményből, addig sem a kitiltás büntetőjogi intézkedése, sem pedig a kitiltás szabálysértési intézkedése nem teszi lehetővé, hogy a bíróság a Gytv. hatálya alá tartozó rendezvényekről a terheltet kitiltsa.

Mindez nem zárja ki, hogy a gyülekezési jog hatálya alá tartozó rendezvényeken, vagy azokkal összefüggésben elkövetett bűncselekmények miatt indult büntetőeljárások során, az elrendelt pártfogó felügyelet céljának elérése érdekében a bíróság, vagy az ügyész által meghatározott magatartási szabályok keretében az ilyen rendezvényeken való részvételt korlátozzák, vagy – akár bizonyos létszám feletti rendezvényeken – megtiltsák.

4. A gyülekezési jog címzettjei

a) Az állam alatt a gyülekezési jog címzettjeként nem pusztán Magyarországot, mint jogi személyt kell érteni, hanem – a különböző jogszabályokban meghatározott feladat- és hatáskörében eljárva – valamennyi, ezért általánosságban meg nem határozható állami és önkormányzati szervet is, bár a gyakorlatban többnyire a rendőrséget, a helyi önkormányzatokat, valamint a bíróságokat terhelik a Gytv. kereteit meghaladó jogszabályi kötelezettségek. Ezen – az Alaptörvény I. cikk (1) bekezdésén túlmutató – kötelezettség értelemszerűen egyfelől jogalkotási feladatot jelent, azonban mennyiségében és jelentőségében is kiemelkedő az egyedi jogalkalmazási aktusok súlya.

Az állami és önkormányzati szervek gyülekezési joggal összefüggő feladatai meglehetősen szerteágazóak, egyfelől tartózkodniuk kell a gyülekezési jog gyakorlásának akadályozásától, megzavarásától, másfelől pedig jogalkotással, közterületek átengedésével, vagy éppen a rendezvényhez kapcsolódó közrendvédelmi és közlekedésbiztonsági feladatokkal stb. biztosítaniuk kell a jog gyakorlásának feltételeit.

b) Jelen formájában azt a kérdést, hogy lehetnek-e nem állami szervek a gyülekezési jog címzettjei, a magyar jogalkalmazási gyakorlat még nem vetette fel, holott ez több szempontból is indokolt lehetett volna.

A Gytv. egyes rendelkezéseinek egyértelműen nem az állami szervek, hanem az egyes részjogosultságok jogosultjai a címzettjei. Így különösen a szervezőt a közterületi rendezvényekkel összefüggésben bejelentési kötelezettség terheli, fenn kell tartania a rendet, a résztvevő pedig a rendezvény végeztével köteles a helyszínt elhagyni. Mindebből azonban nem következik, hogy ők egyúttal a gyülekezési jog címzettjeivé válnának. A kérdést helyesen legfeljebb úgy lehetne feltenni, hogy a) a rendezvény megzavarásának tilalma, vagy a megzavarástól tartózkodás kötelezettsége az államon kívül mást is terhelhet-e; és b) e kötelezettség közvetlenül a gyülekezés alapjogából, és nem más jogszabály előírásából fakad-e. Vitán felül áll, hogy a békés gyülekezés körébe vonható rendezvények megzavarásától mindenki köteles tartózkodni, azonban ezt egyes tételesjogi szabályok írják elő, és a „magánosok” ez esetben sem válnak az alaptörvényi rendelkezés címzettjévé. [A gyakorlatban eddig érdemben nem merült fel, hogy a közfeladatot ellátó magánszervezetek mennyiben kötelesek a gyülekezési jog gyakorlását biztosítani a saját területükön (pályaudvarok, repülőterek stb.)]

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.