Első utánnyomás

Copyright © Baráth Viktória

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-38-0

Csalárdabb a szív mindennél, javíthatatlan;
ki tudná kiismerni?!

(JER 17,9)

Május 23., ma

Meredten bámulom a mobilom kijelzőjét. Még az sem érdekel, hogy a tűző nap egyenesen a szemembe tükröződik vissza a szomszédos ház ablakáról, olyan megbabonázva várom a sorsomról döntő telefonhívást, mint magát a messiást. A lábaimat rázva, körmömet rágva emelem a számhoz a csészémet, amiben már a mai harmadik kávém lötyög. A gyomrom diónyi méretűre zsugorodott, ezért egy falat se megy le a torkomon, de nem akarom, hogy elküldjenek az asztalomtól. Ez az a hely, ahol minden elkezdődött, szükségem van arra, hogy itt is érjen véget.

Egy évvel ezelőtt még más emberként ültem le erre a teraszra. Azóta annyi minden történt velem, amire még csak nem is számítottam. De az, hogy ez az egy év milyen hatással lesz a jövőmre, már nem tőlem függ. Csakis tőle. És ez megőrjít. A labda az ő térfelén van, csak arra várok, hogy ő döntsön.

A szemem lassan áttéved a telefonom mellett fekvő füzetre, mire halvány mosoly terül el az arcomon. Még egy könyvem megírása sem szórakoztatott annyira, mint amikor ezt a naplót papírra vetettem. Lassan végighúzom a kezem a borítóján. Nem bírom ki, hogy ne lapozzak bele. Úgyis unatkozom, valamivel le kell foglalnom magam, ez pedig tökéletes alkalom arra, hogy ismét elmerüljek abban a világban, amiben egy éven keresztül éltem.

Június 3.

A reggeli nap éles sugarai egyenesen az arcomba világítottak. A fejem szét akart robbanni, és ezen a hatalmas fényáradat sem segített. Nem örültem annak, hogy süt a nap – pedig ez nálunk igencsak ritka –, nem érdekelt, csak aludni akartam tovább, órákon keresztül, vagy inkább örökké. Tudtam, hogy ha kinyitom a szemem, akkor mi fogad majd, ezért húztam, halasztottam ezt a pillanatot, egészen addig, amíg már annyira kellett pisilnem, hogy kénytelen voltam oldalra nézni. Ahogy kinyitottam a szemem, megláttam magam mellett egy barna kócos fejet. Először újból behunytam a szemem és kinyitottam, hátha még mindig álmodom, de sajnos túl sokszor fordult ez elő velem ahhoz, hogy tudjam, nem erről van szó. Nagyot sóhajtottam, de csak halkan. Ez sem az én napom… Csodálkoztam volna, ha az lenne. Az órámra pillantva láttam, hogy lassan indulnom kéne, ezért óvatosan kimásztam az ágyból, ügyelve arra, nehogy felébresszem az ismeretlen hálótársamat. Abban reménykedtem, hogy ha kimegyek zuhanyozni, közben felébred, ő is rájön, mennyire gáz a helyzet, és addig meglép, amíg nem vagyok a szobában. Hangosan csuktam be magamra az ajtót, hogy tuti felébredjen. Nem volt jó ötlet. A fejembe mintha egy baltát vágtak volna, olyan erősen hasított benne végig a fájdalom. Annyiszor megfogadtam már, hogy hétköznap nincs ivászat, de aztán beülök egy sörre, amiből végül legalább öt lesz… És a végén ilyen szituációkban találom magam. De nem engedtem el magam, összeszedtem minden erőmet, és beálltam a zuhany alá. Hosszú percekig csak folyattam magamra a váltakozó hideg-meleg vizet, hogy magamhoz térjek, de nem éreztem a hatását, egyre jobban forgott velem minden. Fél órám volt beérni az irodába, az út pedig legalább 20 perces volt, így gyorsan megtörölköztem, majd kiléptem a hálóba. Az ismeretlen még mindig az ágyamban feküdt, de már hanyatt. Tök meztelenül nyúlt el a matracon, és olyan mélyen aludt, hogy esélytelennek látszott, hogy felébresszem. A látványnak örülnöm kellett volna, hiszen egészen csinos példány volt, de engem nem hatott meg. Megkerültem az ágyat, felkaptam mellőle az előző este szétdobált melltartómat, aztán felöltöztem, de a srác még mindig mélyen szunyókált. Eszembe jutott, hogy szólítgatnom kéne, de mivel fogalmam sem volt, hogy hívják, ezért ezt az ötletet elvetettem.

– Hé! – próbálkoztam, de sikertelenül.

Egyetlen arcizma se rezdült, ellentétben az enyémmel, ami minden egyes mozdulatnál eltorzult a fájdalomtól. Átkoztam magam és a hülyeségemet, de az jobban lefoglalt, hogy valahogy kitegyem a lakásomból az éjszakai társaságomat. A jobb lábamat felemeltem, és határozottan megrugdostam a matrac szélét, mire végre megmozdult. Kinyitotta a szemét, és egyenesen rám nézett, majd amikor rájött, hogy anyaszült meztelenül terül el előttem, zavarában magára húzta a takarót, és felküzdötte magát ülő helyzetbe. Ő sem volt jobb állapotban, mint én.

– Hol vagyok? – kérdezte álmosan.

– Nálam. De már nem sokáig, találkozóm van, úgyhogy menned kell. Most.

Hunyorogva nézett fel rám, mintha bármi furcsát mondtam volna.

– Nem vagy túl kedves, ugye tudod?

– Ha kedvességre vágysz, akkor legközelebb egy terapeutát szedj fel. Tőlem ennyi telik, vicces beszólások és észveszejtő szex, úgyhogy megkaptad az egész csomagot, amit nyújtani tudok. Két perced van, hogy felöltözz.

A homloka egyre mélyebb ráncokba futott. Egész jóképű volt, még ez az idióta grimasz is jól állt neki, de tényleg nem vágytam ennél többre tőle. Ő azonban mozdulatlanul ült továbbra is, ezzel pedig nem hagyott más választást nekem.

– Rendben – csaptam össze a tenyerem. – Akkor én most megyek, csak húzd be magad után az ajtót!

Ezzel sarkon fordultam, és elindultam a nappali felé.

– Nem félsz, hogy kirabollak? – szólt utánam.

Hangosan felhorkantva fordultam vissza.

– Tudod, mit? Ha találsz bármi értéket ebben a lakásban, akkor az a tied lehet. Szerintem még kaja sincs a hűtőben. Úgyhogy nem, nem igazán félek attól, hogy kifosztasz.

Még mindig értetlen arckifejezéssel bámult rám, én pedig úgy gondoltam, hogy ezzel mindent tisztáztunk. Folytattam utamat a nappalin keresztül, és miután kiléptem a folyosóra, visszakiabáltam:

– Csak húzd be az ajtót magad után!

A következő pillanatban pedig már száguldottam is lefelé a lépcsőn. Na nem azért, mert olyan sok energiám volt, vagy kedvem, de ismertem már elég jól ezeket a kínos másnap reggeli csevegéseket. Igaz, egy idő után már nem voltak kínosak, mert hozzászoktam, hogy vagy én ébredek tök ismeretlen helyen, vagy egy idegent találok az ágyamban. Már mindkét eshetőség többször is lezajlott az elmúlt hónapok alatt, úgyhogy igazi profi lettem a kisurranásban.

A kiadóhoz érve felszívtam magam, és beléptem a kapun. Ritkán jártam be, de mivel Jeremy megkért, hogy találkozzunk, ezért kénytelen voltam bevonszolni magam, ráadásul időre. Elfoglalt ember, be kell tartania a megbeszélt időpontokat, én pedig nem akartam hátráltatni őt a munkában. Ahogy végighaladtam a szürke padlószőnyeggel borított folyosón, jó néhány szempár rám szegeződött. Odaköszöntem mindenkinek, akit ismertem, de csak azért, mert annyira bámultak, hogy kénytelen voltam. Megálltam az üvegajtó előtt, amin ez állt: Jeremy Taylor főszerkesztő. A hátamon végigfutott a hideg. Vajon tényleg ezt akarom? Be akarok menni hozzá? Tudni akarom, hogy miért hívatott ide? Az előző éjszaka emlékei, illetve emlékfoszlányai még mindig a fejemben kavarogtak, de ezt nem mutathattam ki. Az irodában lévő titkárnők, szerkesztők, gyakornokok mind engem néztek, ahogy idióta módjára állok az ajtó előtt, úgyhogy mielőtt még bárki is rákérdezett volna, hogy mit akarok, bekopogtam.

– Szabad!

Már a hangjára is összeszorult a gyomrom. Amennyire tudtam, kerültem, de voltak olyan helyzetek, amikor muszáj volt találkoznunk, és ezzel tisztában voltam. Nem futhattam el, pedig legszívesebben azt tettem volna. Helyette mély levegőt vettem, és ahogy beléptem az irodájába, igyekeztem a legjobb formámat hozni. Legalábbis annyira, hogy ne lássa rajtam, mennyire másnapos vagyok, és legszívesebben levágnám a fejem egy baltával.

– Szia! – köszöntem, miközben becsuktam az ajtót magam után.

Az íróasztala mögött ülve dolgozott egy hatalmas papírtömbön, ami valószínűleg egy kézirat lehetett. Egy újabb kézirat, de nem az enyém. Persze hogy nem az enyém, nem is adtam neki semmit. Felnézett rám hatalmas, sötét szemeivel, az arca pedig egyszerre volt kedves és gondterhelt. Mindig így nézett rám, akárhányszor találkoztunk, nekem pedig már rohadtul elegem volt belőle, de sosem hoztam szóba. Inkább leültem vele szemben az egyik székre, ő pedig felállt a helyéről, az ajtóhoz sétált, és lehúzta rajta a rolót. A torkom összeszorult az emlékekre. Nem néztem rá, csak éreztem, ahogy elsétál mögöttem, majd leül a mellettem lévő székre. Nagyon komoly dologról lehet szó, ha ilyen közel merészkedik hozzám. Én továbbra sem mozdultam, de ő felém fordította a széket, feljebb tűrte az ingujját, majd könyökével megtámaszkodott a térdén, és közelebb hajolt hozzám. Lassú mozdulattal nyalta végig az ajkait. Hogy zavarában-e vagy egyéb okból, nem tudom, de még jobban elfordultam tőle, hogy ne is lássam.

– Hogy vagy? – kérdezte halkan.

Nem bírtam ki, hogy ne forgassam a szemem. Még van pofája ilyet kérdezni… A vállam fölött hátravetettem sötétbarna hajamat, és csak bámultam magam elé.

– Csak mondd el, hogy miért hívtál be, és már itt sem vagyok.

Az ő jófejsége hiányzott a legkevésbé. Nagyot sóhajtott, majd a szemem sarkából láttam, ahogy kiegyenesedik és beletúr sűrű, barna hajába. Ökölbe kellett szorítanom a kezem, amikor beugrottak az emlékek, mikor én csináltam ugyanezt. Amikor hozzáérhettem, amikor végigsimíthattam borostás arcát, miközben azokba a mélysötét szemekbe pillantottam. Egy ideje már rá se néztem, nemhogy megérintsem. De mégis, ismerem minden egyes apró mozdulatát, így azt is tudtam, hogy éppen zavarban van, mint mindig, amikor kettesben maradunk.

– Azért hívtalak, mert valamit lépnünk kell az ügyedben. Nem maradhatsz továbbra is a kiadó írója, ha nem hozol nekünk semmit – szólalt meg lágy hangon.

– Mondtam, hogy dolgozom valamin – vágtam rá ingerülten.

– Igen, amiből leadtál három oldalt fél év alatt. Három oldalt, aminek az égvilágon semmi értelme!

Máris kezdett felmenni bennem a pumpa. Éreztem a gombócot a torkomban, de gyorsan visszanyeltem. Egyetlenegy könnycseppet sem engedhettem meg magamnak. Előtte nem. Igaza volt, lószart sem csináltam az elmúlt fél évben, azt a három oldalt is a buszon írtam meg idefelé, amikor már muszáj volt valamit villantanom. A tenyerem izzadni kezdett, és mintha valaki ráült volna a mellkasomra, kipréselődött belőlem az összes levegő. Mélyeket lélegeztem, ahogy Joan tanította, és úgy tűnt, hogy sikerül megúsznom sírás nélkül.

Jeremy ismét rátámaszkodott a térdére. Az arca gondterheltnek tűnt, ezért felkészültem a legrosszabbra. Akaratlanul is a szemébe néztem, amitől remegni kezdtek a lábaim. Az illata megcsapta az orromat. Az az édes, kellemes illat, ami mindig olyan csalogató volt, ami arra késztetett, hogy biztonságban érezzem magam mellette. Mekkora hülye voltam!

– Azt akarom, hogy írj nekem egy naplót – szólalt meg, amivel visszarántott a gondolataimból.

Erre már felkaptam a fejem, és felé fordultam.

– Hogy mi?

– Egy naplót. Mától kezdve leírsz mindent, ami veled történik, amit érzel, amit látsz, amit tapasztalsz…

– Ez szuper, biztosan nagyon izgalmas lenne – horkantottam.

– Ez még nem minden – mondta, majd felállt a székből, megkerülte az asztalát, és kihúzta a legfelső fiókját. Próbáltam lesni, hogy mi lehet az, de csak egy fehér dossziét láttam, amivel visszasétált elém, nekitámaszkodott az asztalának, a mappát pedig felém nyújtotta. Kissé félve vettem el tőle, de amikor kinyitottam, a szemöldököm olyan magasra szaladt a homlokomon, hogy azt hittem, soha többé nem látom viszont.

– Ez meg mi? – kérdeztem.

– Nos, muszáj voltam kitalálni neked valamit, és ez ugrott be. A napló az egyik legjobb módja annak, hogy visszarázódj az írásba, ráadásul tudom, hogy a fejed tele van gondolatokkal. Szóval, két legyet ütünk egy csapásra, dolgozol, és közben kiírod magadból azokat az érzéseket, amik most foglalkoztatnak. Neked is jót fog tenni, és nekem is lesz rá okom, hogy a kiadónál tartsalak.

– És hogy jön ide Róma?

Felemeltem a dossziéban talált repülőjegyet, és felé fordítottam. Az arcomról csak úgy süthetett az értetlenség. Jeremy fészkelődött kicsit, amiből rögtön tudtam, hogy nem fog tetszeni a válasza.

– Ott fogod megírni a naplót – bökte ki végül.

Azt hittem, nem jól hallok.

– Hogy mi? – emeltem fel a hangom.

– Ha továbbra is ebben a közegben vagy, nem fog menni az írás. Ki kell mozdulnod, emberekkel találkozni, megismerni egy másik kultúrát, világot látni. Kellenek az impulzusok, hogy feltöltődj energiával.

– Ez baromság! – vágtam rá. – Ennek semmi értelme, úgy hülyeség, ahogy van!

– Nézd, az emberek sugdolóznak! – válaszolta ingerülten. – Arról beszélnek, hogy miért vagy még itt, miért nem küldelek el, és már azt is hallottam, hogy az a téma kering az irodában, hogy azért vagy még mindig itt, mert mi…

Nem fejezte be a mondatot, csak elkapta a tekintetét. Minden teljesen világossá vált.

– Szóval ez zavar… – bólogattam.

– Nem akarom, hogy erről pletykáljanak.

– Vagy azt nem akarod, hogy Annie fülébe jusson a pletyka – vetettem neki oda flegmán, mire kihúzta magát, és vett egy mély levegőt.

Nem akartam kényelmetlen helyzetbe hozni. Vagy mégis? Franc se tudja. Olyan vegyes érzések keringtek még mindig bennem vele kapcsolatban, amiktől sosem fogok megszabadulni. Egyszerre akartam, hogy boldog legyen, és hogy szenvedjen. Egyszerre akartam megszabadulni tőle, és örökké ott maradni vele abban az irodában. Már a puszta közelsége is elég volt ahhoz, hogy teljesen összezavarja a gondolataimat, de ebből ő semmit sem vehetett észre.

– Ennél nincs jobb ötletem – tárta szét a karjait. – Ha ezt nem csinálod végig, akkor fel kell bontanom a szerződést. Ez a két variáció van. Új, friss tapasztalatokra van szükséged, és tudom, hogy képes vagy arra, hogy egy csodálatos kézirattal gyere vissza.

Mintha egy kiruccanás mindent megváltoztatna. Mintha a városnézéssel elfelejthetném a múltamat. Ő is tudta nagyon jól, hogy ez nem így működik, és volt egy olyan gyanúm, hogy csak távol akar tartani magától. Nem bírta elviselni a látványomat, a tettei következményét tükröztem vissza neki, amivel nem tudott együtt élni. Szenvedett, ahogy én is, de nem sajnáltam.

– Nem tudom – ráztam a fejem. – Nem hiszem, hogy menne.

Jeremy leguggolt elém, a kezeit a térdemre fektette, és egyenesen a szemembe nézett. A tekintete melegséget árasztott, ami megdobogtatta a szívemet, de nem a jó értelemben.

– Menni fog – bólintott. – Hiszek benned. Egy kis levegőváltozás jót fog tenni. Beszélünk telefonon, végig támogatni foglak, melletted leszek.

Erre a mondatára lávaként tör fel belőlem a düh. Az egész bensőm fellángolt, a pulzusom pedig az egekbe szökkent. Szúrós tekintettel néztem rá.

– Egyszer kellett volna mellettem lenned és támogatnod. Egyetlenegyszer! Rád lett volna szükségem, de csak egy kibaszott csekket kaptam!

Az ádámcsutkája megugrott, miközben nyelt egy nagyot. A tekintete mélyen az enyémbe hatolt, a kezei pedig erősebben szorították a térdemet. Talán igaza van. Talán ez az egyetlen megoldás a problémámra. Távol kell kerülnöm tőle, a kiadótól, mindentől, ami a múltra emlékeztet, különben sosem szabadulok a hangoktól, amik folyton a fejemben duruzsoltak és mindenféle hülyeségre késztettek.

Felpattantam a székről, Jeremy pedig félreugrott, mielőtt még fellöktem volna.

– Majd szólok, ha odaértem – mondtam, majd kiviharzottam az irodájából.

Vissza se néztem rá, csak loholtam előre, miközben igyekeztem legyűrni a könnyeimet. Nem kaphattam az iroda közepén rohamot, ezért sebesen szedtem a lábaimat. Ahogy kiértem az utcára, megcsapott a hűvös glasgow-i szél. Hiába öltöztem fel, a csontjaimig hatolt a hideg, ami, valljuk be, nem volt nehéz. Alig volt rajtam hús, köszönhetően a sajátos diétámnak, amit hónapok óta folytattam. A következő sarokig még sietve lépkedtem, de ahogy befordultam a kávézó mellett, megálltam, és vettem egy mély levegőt. Aztán még egyet. Nem sírtam, de a hideg szellő csípte a szemem. A gyomrom diónyira rándult össze, a kezeim pedig önálló életet kezdtek élni, nem tudtam leállítani a remegést. Minden egyes alkalommal ez történt, amikor találkoztunk. És akkor is, amikor buliba kellett mennem. Meg amikor vásárolni. Nagyjából mindennap legalább háromszor, csak úgy random időpontokban ugyanez játszódott le. Haza akartam menni, de féltem, hogy a reggeli pasi még mindig a lakásomon van, ezért ezt kizártam. Hülyén éreztem magam az utca közepén álldogálva, teljesen tanácstalanul. Csak úgy suhantak a gondolataim mindenről: Jeremyről, Rómáról, az írásról… Nem adott más választást, vagy elfogadom a hülye lehetőséget, vagy örökre búcsút mondhatok az írásnak. Bár nem hiszem, hogy egy út és egy napló bármit is megváltoztatna. Legfeljebb majd írok egy száraz útikönyvet neki, amivel elérem, hogy befogja a száját. Másrészről viszont minek maradnék a kiadónál, ha úgysem tudok írni?

Jobb kezemmel a fejemhez kaptam, és masszírozni kezdtem a halántékomat. Túl sok kérdés és lehetőség kavargott bennem, és úgy éreztem, ezzel nem tudok egyedül megbirkózni. A táskámból előhalásztam a mobilomat, és tárcsáztam az egyetlen embert, aki segíthet ilyen esetekben.

– Nem kellett volna idejönnöd – mondtam Joannek, amikor néhány órával később leült mellém a kanapémra.

Ahogy elmeséltem neki, hogy mi történt Jeremy irodájában, ragaszkodott hozzá, hogy átjöjjön. És őszintén szólva jól is esett, hogy ott volt velem.

– Telefonon csak nem tudunk úgy beszélgetni, ráadásul ez nem egy egyszerű kis probléma, amit meg kell oldani. Jobb, ha személyesen találkozunk, és együtt rágjuk át magunkat a lehetőségeken.

– Nincs túl sok lehetőség: vagy elvállalom ezt a melót, vagy búcsút mondhatok a szerződésemnek.

– Azt meg nem akarod, igaz? – nézett rám kérdőn.

Én magam sem tudtam eldönteni, hogy mit akarok. Kényelmesebb és egyszerűbb lett volna kiszállni, mint továbbra is szenvedni azért, hogy kisajtoljak magamból egy épkézláb kéziratot.

– Nem tudom – vontam meg a vállam. – Azt hiszem, nem. Én csak… Nem értem ezt az egészet. Honnan jött neki ez az ötlet? Csak arra tudok gondolni, hogy minél távolabb akar magától és az irodától tudni, ezért küld el több ezer kilométerre innen.

– És az téged rosszul érintene, ha így lenne?

– Persze! – csattantam fel. – Még szép! Minden egyes szavát és tettét támadásként fogom fel, ezt te is tudod.

Magamhoz vettem a bögrét a kisasztalról, amiben valami irtó szar ízű tea volt. Joan hozta, azt mondta, hogy ettől megnyugszom, de már régóta tudom, hogy mi az, ami megnyugtat, és az bizony nem egy gyógytea.

– Nos, talán tényleg jót tenne neked egy kis távollét – szólalt meg Joan halkan.

– Te is le akarsz rázni? – vontam fel a szemöldököm.

– Nem, dehogy. De ha más környezetbe kerülsz, új embereket ismersz meg, kiszakadsz abból, amiben most élsz, akkor talán könnyebb lesz továbblépned.

– Hah, milyen érdekes, Jeremy is pont ezt… – És ekkor esett le. Hogy ez eddig nem jutott eszembe! – Te is benne vagy!

Joan szörnyű színész, az arcára rögtön kiült a lebukottakra jellemző pánik.

– Én csak… – próbált magyarázkodni.

– Együtt terveltétek ki, nem igaz?

Felpattantam mellőle, és idegesen kezdtem sétálni a nappaliban fel-alá. A szívdobogásomat a fejemben éreztem, lüktettek az ereim, a levegő ki-be szaladt a tüdőmből.

– Csak megkérdezte, hogy tudnék-e segíteni neked. Ő is a javadat akarja, hidd el, ahogy én is. Sokat beszélgettünk, és mindketten úgy gondoljuk, hogy ez az egyetlen esély arra, hogy visszakaphasd az életedet.

Becsapottnak és elárultnak éreztem magam. Az egyetlen ember, akiben teljesen megbízom, összebeszélt azzal, akinek többé egy szavát sem tudom elhinni. A szoba lassan forogni kezdett körülöttem, de szerencsére még idejében le tudtam állítani az újabb rohamomat.

– Sosem fogom visszakapni – motyogtam. – Annak már vége, nem tudom a dolgokat semmissé tenni.

Joan felállt a kanapéról, és egyenesen hozzám sétált. Megállt előttem, a kezeit a vállamra tette, ezzel meggátolva a szökésben. Kénytelen voltam szembenézni vele, hagyni, hogy leolvassa az arcomról a gondolataimat, amikben nem szűkölködtem. A fejemben csak úgy száguldoztak a lehetőségek.

– Te döntesz – mondta higgadtan, szinte szuggerálva. – De tudod, hogy én a legjobbat akarom neked. Ez egy jó alkalom arra, hogy változtass az életeden, hogy kiszakadj a hétköznapokból. Szeretném, ha elutaznál, ha elkezdenéd a naplóírást már ma este, és adnál egy esélyt ennek az egésznek. Ha nem tetszik, hazajössz, és kész! De nem adhatod fel csak úgy, hiszen az írás a mindened! Még ha nem is vagy jó passzban, ez az egyetlen dolog, ami kirángathat abból a gödörből, ahova kerültél. Ha így sem fog menni, akkor feladhatod, de addig nem, amíg meg nem próbálod.

Utálom, amikor a hülye szövegével rá akar venni dolgokra. És még jobban utálom, amikor pár mondatával ennyire hatni tud rám.

– Tudtam, hogy még meg fogom bánni, hogy a legjobb barátnőm a pszichológusom… – dünnyögtem, de ő csak elmosolyodott.

– Ugye tudod, hogy most mi következik? – kérdezte halvány vigyorral a szája szélén.

– Jajj, ne… – sóhajtottam, de abban a pillanatban már magához is húzott, és szorosan megölelt.

Nem mintha ódzkodnék az öleléstől, egyszerűen csak kényelmetlenül érzem magam tőle. Egy ideje már így megy ez, és mióta elmondtam Joannek, azóta próbál visszaszoktatni rá. Bevallom, egyre könnyebben fogadom tőle, de azért még mindig nem az igazi. Mástól biztos nem tudnám elviselni.

– Holnap átjövök, és segítek bepakolni, oké? – mondta, miután elengedett. – Addig is, kezdd el a naplót. Írd le, hogy milyen érzésekkel tölt el az utazás gondolata, próbáld meg átállítani az agyadat arra, ami most következik. Mert én érzem, hogy ez az év csodálatos dolgokat tartogat még a számodra.

Erre inkább nem reagáltam semmit. Nem hittem, hogy bármi is megváltozna ettől az úttól, de legalább békén hagynak egy időre, és egyedül lehetek. Tényleg! Senki sem fogja megszabni, hogy mit csináljak, és nem fogják követni minden egyes lépésemet. Egyre biztosabb voltam abban, hogy el akarok utazni.

Miután Joan ellátott néhány jó tanáccsal, felkapta a táskáját, én pedig kikísértem az ajtóhoz. Megbeszéltük, hogy holnap délelőtt átjön, és hoz nekem néhány dolgot az útra.

– Rendben, köszi – bólintottam.

– Akkor, szép estét! Vigyázz magadra, aludd ki magad, és ne felejtsd el bevenni a gyógyszereket!

Na igen, ez az anyáskodás sem fog hiányozni…

– Igenis! – biccentettem, majd miután kilépett a folyosóra, becsuktam mögötte az ajtót.

A beszélgetésünk hatására tényleg kezdtem máshogy tekinteni erre az útra. Felfedeztem benne néhány pozitívumot, de ugyanakkor elkapott a rosszullét, ha arra gondoltam, hogy egyedül kell megbirkóznom mindennel egy idegen országban. A gyomrom ismét görcsbe rándult, ezért összekaptam magam, belebújtam a kabátomba, és leszaladtam a sarki kisboltba. Nemcsak az ideg marta a gyomromat, de a sav is. Nem ettem még semmit, de a kaja volt az utolsó dolog, amire gondolni tudtam. Az üzletben egyenesen az italos polchoz sétáltam, leemeltem róla két üveg száraz fehérbort – természetesen a legolcsóbbat –, és beálltam a pénztárhoz, amikor megakadt a szemem a papír-írószeres állványon. Eszembe jutottak Joan szavai. Hónapok óta nem írtam semmit, pedig mindennap gondoltam rá. Egyszerűen nem jött az ihlet, emellett pedig kínzott a tudat, hogy egyetlen szót sem vagyok képes leírni. De ez nem mehet így tovább! Joannek igaza van, ez az életem, enélkül sosem leszek teljes, sosem fogom visszaszerezni azt, aki voltam. Ez az első lépcsőfok, és én képes vagyok megtenni ezt a lépést. Leemeltem egy vonalas füzetet az állványról, és a két üveg borral a pénztáros elé tettem.

Hazaérve ledobtam az asztalomra a füzetet, és a konyhába lépve kibontottam az egyik üveget. Kitöltöttem a poharamba jó három deci bort, majd a szekrényből elővettem a kis tégelyt. Kivettem egy tablettát, majd a nyelvemre tettem, leöblítettem egy nagy korty borral, aztán megtámaszkodtam a pulton. Egy ideig csak bámultam a csempét, és visszajátszottam magamban a mai eseményeket. Két enyhébb roham, nem is olyan rossz. Lehet, hogy csak a szörnyű másnaposság tompított el, de mindenképp sikerként könyveltem el. Ekkor láttam meg egy cetlit a pulton, amin ez állt: „Jó volt veled, hívj, ha van kedved ismételni!”, mellette pedig egy telefonszám. Gondolkodás nélkül összegyűrtem a papírt, és hajítottam a szemetesbe. Egyik pasival sem találkoztam többször, akikkel összehozott a sors. Csak arra voltak jók, hogy egy rövid időre elfeledtessék velem, milyen szánalmas és magányos is vagyok valójában. Visszafordulva a nappali felé a tekintetem megakadt az asztalon fekvő füzeten. Hosszú percekig csak szemeztem vele, miközben kiittam a maradék bort a pohárból. Nem mozdultam, el akartam felejteni mindent, ami a délután folyamán történt, és tovább élni az unalmas kis életemet, mintha mi se történt volna, de az az átkozott füzet nem hagyott nyugodni. Végül vettem egy nagy levegőt, újratöltöttem a poharat, és az ablakhoz sétáltam, hogy leüljek az íróasztal elé. Régóta a közelébe se mentem. Ahogy a székre helyeztem a fenekemet, a szívem erősebben kezdett dobogni, a kezeim remegtek, a látásom elhomályosult. Pedig már büszke voltam magamra a két roham miatt. Belekortyoltam a borba, majd egy hirtelen mozdulattal a tollamért nyúltam, mielőtt még meggondolhatnám magam vagy a kezem szabotálná a mozgásomat. A pulzusom egyre csak emelkedett, a remegés felerősödött, a gyomrom pedig felmondta a szolgálatot. Kilöktem magam alól a széket, és úgy rohantam végig a lakáson, mint aki az életéért küzd. Felborítva a szennyestartót vetődtem a vécé elé, épp időben. Az a kevés kis folyadék is távozott belőlem, amit a nap folyamán sikerült leerőszakolnom a torkomon, valamint a bor és a gyógyszer is. Talán, ha ettem volna valamit, akkor nem lett volna ennyire szörnyű a helyzet, de így még akkor is öklendeztem, amikor már nem volt minek kijönnie. A fejem is belefájdult, elszédültem, az egész fürdőszoba forogni kezdett velem. Eldőltem a hideg járólapon, és csak bámultam a plafont. Elérkezett a mélypont. A mélypont mélypontja. Mozdulatlanul feküdtem, amíg a légzésem vissza nem állt a normálisra, a fejem pedig teljesen ki nem tisztult. Nem akartam gondolkodni, nem is nagyon tudtam volna, annyira elfáradtam. Elfáradtam, pedig nem csináltam semmit. Minden napom így telt: fáradtan, kábultan, részegen vagy másnaposan. Az önpusztítást magas fokon műveltem, de legalább nem jutott energiám a gondolataimra. Ekkor mégis áttörték az alkohol okozta fátylat. Szántam még saját magamat is. Hiszen csak egy kis lépést kellett megtennem, egy egészen aprót, aztán majd meglátom, hogy folytatom-e tovább ezt az utat, vagy sem. De meg kellett próbálnom. Feltápászkodtam a padlóról, és visszatámolyogtam az asztalomhoz. Még mindig tompa voltam, de megragadtam a tollat, kinyitottam a füzetet, és leírtam: Leila Freya Findley naplója. Június 3. – Ez a nap is szar volt.

Június 4.

Egész éjjel forgolódtam. Mintha csak félálomban teltek volna az órák, érzékeltem mindent, miközben mélyen aludtam. Nagyjából 20 percenként néztem az órára, az idő nem akart telni. Erős szívdobogás és hidegverejtékezés fogott el mindig, amikor kinyitottam a szemem. Többször a kezembe vettem a telefonomat, hogy felhívjam Jeremyt és visszamondjam a megbízást, de végül nem tettem. Állandóan kibújok a felelősség alól, és még véletlenül sem teszek semmi olyat, amivel egy kicsit is kiléphetnék a komfortzónámból. Tudtam, hogy most meg kell tennem, de minden egyes pillanatban úgy éreztem, hogy nem fog menni. Hogy fel kéne adnom. Be kéne bugyolálnom magam a meleg takarómba, bebújni a biztonságot és megnyugvást adó ágyamba, és csak feküdni, míg eljön az én időm.

A csomagjaimra pillantva elfogott a kétségbeesés. Hosszú hónapokig távol leszek, távol mindentől, de mégis mim van? Mi az, amit fáj otthagyni? Semmi az égvilágon. Elegem volt a lakásomból, az irodából, az ottani emberekből, nem bírtam ránézni Jeremyre sem. Talán egyedül Joant hiányoltam volna, de a lelkemre kötötte, hogy hívjam, amilyen gyakran csak tudom. Nem akartam állandóan zargatni, hiszen neki ott a családja, de azért jó érzés volt, hogy tudom, számíthatok rá.