Copyright © Sienna Cole 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-57634-27

Egy pincérnő.

Egy újságíró.

Egy festőművész.

És egy tizenöt éves titok,
ami örökre összeköti őket.

Prológus

Tisztelt hölgyeim és uraim!

A nevem Alice Carrington. A washingtoni St. John Középiskola végzős diákja vagyok. Tizenhat voltam, amikor először lefeküdtem az iskolaigazgatóval, Mr. George Holdennel. Hogy miért tettem? Joggal kérdezhetik. Bennem is felmerül a kérdés most, hogy végre kinyílt a szemem, de akkor nem láttam mást, csak egy rendkívüli férfit. Jóképű volt, befolyásos és elérhetetlen… Nem érdekelt a korkülönbség, sem az, hogy felesége van. Szerettem, igen, le kell írnom, hogy szerettem Mr. Holdent.

A kapcsolatunk tizedikben kezdődött, amikor néhány osztálytársammal önkéntes munkát vállaltunk, és többször is beszélnem kellett Mr. Holdennel. Valahogy érződött, hogy vonzódunk egymáshoz, és akkor bókolni kezdett nekem. Azt mondta, gyönyörűnek és különlegesnek tart, én pedig ittam a szavait.

Persze először rettenetesen óvatos volt, és próbált ellenállni a kísértésnek. Néha az irodájában váltottunk pár szót, aztán hozzám is ért, majd meg is csókolt. Később a legnagyobb titokban találkoztunk az iskolán kívül is. Általában egy motelbe vitt, Arlingtonba, jó messze onnan, ahol felismerhetnek. A Tizedik út mellett van egy lepukkant, barna épület, leellenőrizhetik, ha akarják. Ritkán az is előfordult, hogy az irodájában, vagy a házában is együtt voltunk, abban az ágyban, ahol a feleségével alszik.

Mire idáig eljutottak a levelemben, biztosan többször is feltették már maguknak a kérdést, hogy miért osztom meg mindezt önökkel. Tudják, Mr. Holden azt mondta, hogy szeret, és azzal hitegetett, hogy ha majd leérettségiztem, elhagyja a feleségét, és felvállal engem. Hittem neki és türelmesen vártam. A kapcsolatunkat hétpecsétes titokként őriztem éveken át, őt pedig istenként tiszteltem. Egészen addig, míg rá nem jöttem, hogy Sally Petersonnal is kavar… na meg Rachel Hendricksszel. Az érettségi után rajtakaptam Sallyt, ahogy az igazgatói irodából jön ki; elég egyértelmű volt minden, nem kellett hozzá nagy fantázia, hogy tudjam, mi történt… Tőle hallottam Rachel nevét is. Ki tudja, még hány lány lehet ezen kívül?

Úgy tettem, mint aki semmiről nem tud, és találkozót kértem tőle. A házába mentünk, mert a felesége megint elutazott. Miután együtt voltunk, édesen elszunyókált, én pedig megörökítettem magunkat a mellékelt, sokatmondó képen, hogy higgyenek nekem. Szerintem a kép és az itt leírtak épp elég bizonyítékul szolgálnak arra, amit velem tett. Úgyhogy most átadom őt önöknek, és remélem, alapos munkát végeznek majd.

Minden jót!

Alice Carrington
Greenbelt, 2002. május 19.

Ezzel a levéllel kezdődött minden. Amikor 2002. május huszadikán ébredezni kezdett az ország, sürgős levélküldemények érkeztek a jelentős televízió- és rádióállomásokhoz, a napilapok szerkesztőségeibe és a Marylandi Állami Rendőrséghez. A boríték egy kézzel írt, fénymásolóval sokszorosított vallomást és egy polaroid kép másolatait rejtette. Azonnal mozgásba lendült a körhinta, felizzottak a telefonvonalak, és elindult két rendőrautó. Az egyik Mr. George Holden háza előtt parkolt le, majd a következő pillanatban felsikított a csengő, és az ajtót nyitó zavart férfit elvezették. A másik egység a Carrington-házhoz vonult. Alice Carringtont, a levél fiatal íróját azonban nem találták otthon. Bár viharos gyorsasággal vált ismertté a neve és az arca az Államokban, ő maga nem került elő.

Bosszút akart, és megkapta. De vajon tisztában volt-e vele egyetlen pillanatig is, hogy a tettei olyan események láncolatát indítják el, mely sokkal messzebbre gyűrűzik az elképzelhetőnél? Hogy olyan sorsokat csomóz össze, melyek akkor még párhuzamos egyenesekként haladtak egymástól végtelen távolságokra? Nem, Alice mindezt nem tudta. Csak egy mélyen megsebzett lány volt, aki a feje tetejére állította a világot.

I.

Lynn

2017 – tizenöt évvel később

Szokatlanul meleg nyár köszöntött ránk, amikor Jeff Mills megérkezett Hohenwaldba. Első pillantásra nem mondtam volna többnek egy szakadt alkoholistánál. Kopott farmert viselt és gyűrött, agyonmosott kockás inget; elrongyolódott sportcipőjéről megszáradt sárdarabok hullottak a frissen suvickolt járólapra, ahogy belépett a kocsmába. Egyenesen odajött a bárpulthoz, a tekintetét rám emelte, de nem nézett a szemembe – valahol megállapodott az állam vonalában, és azt mondta: „Egy Jacket.” És mifelénk ez annyit tesz: „Be akarok rúgni, és senki ne szóljon hozzám!” Úgyhogy békén hagytam. Kitöltöttem neki a whiskey-t, és az üveget a pohár mellé tettem. Sejtettem, hogy nem ez lesz az utolsó kör.

Olyasfajta pasasnak tűnt, aki nem sok vizet zavar. Csak támasztotta a pultot, kortyolgatta a whiskey-t, és szívta a cigiket sorban egymás után. Soha nem láttam még errefelé, úgyhogy megállapítottam magamban, hogy átutazó melós lehet. Magányos farkas. A haja olyan vörösen lángolt, mint a gyufa feje, talán csak a szakálla tűnt vörösebbnek. Homlokán gondterhelt barázdák húzódtak, és bozontos szemöldöke alól két törött zafír világlott fel. Furcsa egy szerzet volt, annyi szent. Akkor még sejtelmem sem lehetett, hogy fenekestül felforgatja az egész életem.

A sors néha csúnyán ki tud tolni az emberrel. Mindenki nagy reményekkel vág bele a nagybetűs életbe, és elhiszi, hogy ő majd megváltja a világot, aztán mire felocsúdna, egy kocsmában siratja a szebb időket. Láttam én már sok mindent. Tíz éve dolgoztam a Big Bill’s BBQ-ban, avagy a Bill’sben, ahogy magunk közt neveztük a helyet. Észvesztően jó hamburgereket árultunk; reggeltől estig a sült zsiradék ínycsiklandó illata lengte át a helyiséget, steakburgonya sercegett a fritőzben, és cukros-fűszeres szószokban tocsogott minden. Este hat után azonban a bár kínálata sokkal nagyobb hatást gyakorolt a közönségre, mint az étlapon sorakozó ínyencségek. Este hat után szép lassan elpárolgott a remény a falak közül, és csak a kisiklott életek árnyai vetültek rájuk.

Kétezer-tizenhetet írtunk – egyre nehezebb hordalékot hozott a Tennessee folyó, mintha addig nem lett volna elég nehéz. Nyakig álltam az adósságban, az életünk a lányommal egyre költségesebbé vált, és egy huncut vas nem sok, annyi megtakarításom sem maradt. Néhány hónapja átalakíttattam a telek végében álló fészert. Egy egyszoba-konyhás kis lyuk lett belőle, de kicsinosítottam, ahogy tőlem telt. Elhatároztam, hogy kiadom, bár Sheila rosszul volt az ötlettől, hogy egy idegennel osztozzunk az otthonunkon. Szerencséjére nem nagyon tolongtak a bérlők az ajtó előtt, és napról napra kilátástalanabbá vált minden.

Bill, a főnököm, persze nagyon segítőkésznek bizonyult. Minden férfi nagyon segítőkész, ha megrázod előtte a valagad… Nem tudtam, mi mást tehetnék; belementem, és azóta néhány alkalommal megengedtem neki egyet s mást. Ilyenkor mindig hozzám vágott egy százast, vagy kétszázat, attól függően, hogy milyen kedvében találtam, aztán ment minden tovább a maga útján. Én visszaálltam a pultba, ő meg az irodában tespedt és intézte az üzletet. Díjaztam, hogy diszkréten kezeli a kettőnk ügyét. Persze neki is volt veszteni valója: egy arany karikagyűrű feszült az ujján és két kislány várta otthon.

Aznap este, mikor Jeff Mills belépett a Bill’sbe, Bill behívott az irodájába és megkérdezte, hogy kell-e a lóvé. Bólintottam. A falnál csináltuk, állva; én nekitámaszkodtam, ő pedig mögém került. Undorodtam tőle: kövér volt és gusztustalan. Tömény hagymaszag áradt belőle, és ápolatlan körmei alatt meggyűlt a piszok. Eltereltem a figyelmemet és Sheilára gondoltam, meg az álmaira, amiket nekem kell segítenem valóra váltani. Erre tettem fel az életemet.

Hál’ istennek Bill sosem húzta tovább öt percnél a dolgot. Megvártam, míg rendbe szedi magát, majd megtörölköztem és megigazítottam a ruhám. Lassan számolta ki a kétszáz dolcsit, és a dekoltázsomba dugta, mint egy olcsó kurvának. Abban a pillanatban nem is éreztem magam többnek.

– Megleszel, kislány? – paskolta meg az arcom atyáskodón.

Hát persze, seggfej!

– Meg – feleltem.

– Igyál egy felest, és szívj el egy cigit!

Megfogadtam a tanácsát. Mikor visszaértem a pultba, Jeff Mills még mindig ugyanabban a pózban ült, ahogy hagytam, csak a whiskey-s üveg tartalma fogyatkozott meg jócskán, és a mellette lévő hamutálban növekedett a csikkhalom.

– Adhatok még valamit? – kérdeztem, mire zavartan rám meredt, mintha mély álomból ébredt volna. Az ingzsebébe nyúlt, majd elém dobott egy gyűrött ötvenest. Ulysses Grant szinte megvető pillantással nézett rám a bankjegy közepéről, mintha minden mocskos titkomat ismerné. Még a hideg is kirázott.

– Tartsa meg a visszajárót! – lökte oda a szakálla mögül, majd megiramodott a kijárat felé. Annak ellenére, hogy benyomott majd egy egész üveg whiskey-t, egészen határozottan mozgott. Magas volt, és még a vastag pamuting és a durva farmer sem tudta elfedni a testét borító, szálkás, kemény izomzatot.

– Neked is jó éjt, barom – morogtam, miközben elpakoltam utána. Azt hittem, soha többé nem látom. Tévedtem.

– Egy Jacket! – hangzott fel ismét az utasítás, alig egy nappal később. Kitettem elé a poharat, majd az üveget. Nem bontottam ki, nem töltöttem neki, vártam, hogy rám nézzen. A tekintete lassan felcsúszott a karomon át a nyakamig, majd az arcomig. Összevontam a szemöldököm, hagytam egy kis időt, hátha mond valamit, majd miután nem tette, felsóhajtottam.

– Szívesen. – Azzal lecsavartam a kupakot. Le se szarta az egészet. Ugyanúgy ült ott, mint előző este, mint egy görnyedt öregember: hajlott háttal támaszkodott a pultra, az egyik keze szinte állandóan az arcát takarta, ujjai között szüntelenül füstölgött a cigi. Visszataszító volt, pedig ha megborotválkozott volna, és valamit kezd az összevissza meredező hajával, egész emberszabásúnak mondtam volna.

– Hova valósi? – érdeklődtem valamivel később.

– Azért fizetik, hogy kérdezősködjön? – mordult fel.

Anyád!

Harmadnap már nem kellett kérnie: amint megláttam az ajtóban, kipakoltam neki a whiskey-t, meg a hamutálat. Teltek az órák, a kocsma lassan belefulladt a dohányfüstbe, a fejek egyre lejjebb fittyedtek, és menetrendszerűen eltört az első pohár.

– Elnézést – szólalt meg váratlanul Jeff Mills. Megfordultam, és csípőre tettem a kezem.

– Majd meglátom, hogy elnézem-e.

– Hogyan…?

Legyintettem.

– Mit adhatok?

– Egy sajtburger menüt.

Mikor elkészült az étel, kelletlenül letettem elé a tányért. Szó nélkül látott neki a falatozásnak.

– Tudja, mifelénk szokás megköszönni a kiszolgálást.

Rám sandított.

– Sótlan.

– Tessék? – meredtem rá.

– A sült krumpli – dörmögte. – Sótlan.

– Tényleg? – vontam fel a szemöldököm, és szándékosan nem moccantam meg. – Sajnálattal hallom.

Lehajtotta a fejét és evett tovább. Legszívesebben kirúgtam volna a fenébe. Nem azt mondom, hogy ebben a közegben úriemberek adták egymásnak a kilincset, de azért a minimális tiszteletet elvártam. Napi tizenkét órát húztam az igát, fényesre nyaltam az összes idióta seggét, és cserébe csak annyit kértem, hogy emberszámba vegyenek. Elfordultam, és idegesen fényesíteni kezdtem a poharakat.

Scott hitelezői megint meglátogattak reggel. Sosem tudtam pontosan, mikor jönnek, de havonta egyszer számítottam rá, hogy megjelennek. Úgy adták elő a dolgot, mintha nekem tennének szívességet azzal, hogy legombolnak rólam pár száz dolcsit. Mikor mennyit. Néha beérték kevesebbel is, máskor pedig elvittek mindent. Az egyikükben még pislákolt némi emberség, próbált meggyőzni arról, hogy nem lesz ez mindig így, csak míg meg nem adom a tartozást, vagy Scott ki nem szabadul a sittről. De mindannyian tudtuk, hogy egyik sem a közeljövőben fog bekövetkezni. Néha azzal a mesével hitegetett, hogy ha jó leszek és rendesen fizetek, megvédenek. Egy egyedülálló anyának szüksége van rá, hogy valaki szemmel tartsa. Sosem vettem be ezt a dumát. Nem kaptam tőlük cserébe szart sem, csak gyomorgörcsöt és álmatlan éjszakákat. A másik fószer totál pszichopata volt, amolyan hallgatag, kifejezéstelen arcú vadbarom, akinek a tekintetétől megáll az emberben az ütő. Ő nem kedveskedett, nem is beszélt sosem, de az elején, mikor megpróbáltam segítségért fordulni a zsarukhoz, megismertem félelmetes erejét. Ezenkívül pedig megtudtam azt is, hogy míg meg nem gyilkolnak, nem számíthatsz a rendőrségre.

Ismét búcsút intettem tehát a pénznek, és vele együtt a reménynek, hogy teljesíthetem a lányom vágyát. Toporzékolt, amikor közöltem vele, hogy nem engedhetjük meg magunknak a Los Angeles-i utat. Hónapok óta erről beszélt: színésznő akart lenni. Hollywoodi sztár. Persze, minden kis csitri erről álmodozik: vörös szőnyegről, rajongókról és Oscar-díjról. Azt képzelte, ha elrepülünk L. A.-be, és elmegy arra a bizonyos válogatóra, egy csapásra megváltozik minden. Néha én is szerettem volna hinni a mesében, de majdnem négy évtizeddel a hátam mögött már megtapasztaltam, hogy a sors sokkal nagyobb kedvét leli abban, ha jól seggbe rúghat, mintsem segítő kezet nyújtson. Mégis beleegyeztem, hogy szerencsét próbáljunk az angyalok városában, és félretettem minden egyes centet, amit összekapirgáltam. Hát, ennyi lett volna. Sheila sírva csapta rám az ajtót, és dühtől eltorzult hangon azt kiáltotta: „Nem baj, ha tizennyolc leszek, úgyis lelépek ebből a kibaszott városból!”

Ez járt a fejemben egész este, és akkor még ez a vörös szarházi is bunkóskodik velem.

– Köszönöm – hallottam meg hirtelen a hátam mögül. Odapillantottam a kiürített tányérra – az utolsó morzsáig eltüntette a vacsoráját.

– Mégsem vitte el a cica a nyelvét? – löktem oda gúnyosan.

– A magáét viszont igencsak felvágták – felelte.

Elvettem a tányért, letöröltem előtte a pultot és töltöttem neki még egy pohár whiskey-t.

– Jeffrey Mills – mutatkozott be egy biccentés kíséretében.

– Lynn Walker – viszonoztam. – Na, és mit csinál Hohenwaldban, Jeffrey Mills?

– Munkaügy.

– Mivel foglalkozik? – vontam fel a szemöldököm kíváncsian.

– Megjavítok ezt-azt.

– Amolyan vándor melós?

Rám szegezte a tekintetét.

– Ahogy mondja.

Ezután sokáig nem váltottunk szót. Lefoglalt a többi vendég, és ő sem tűnt úgy, mintha égne a vágytól, hogy megossza velem a gondolatait. Zárás előtt szinte már csak ő ült bent. Tisztességesen tartotta magát. Figyelmeztettem, hogy húsz perc múlva le kell húznom a rolót, mire egyszer csak kibökte:

– Nem ismer valakit a városban, aki kiadná az egyik szobáját?

Rámeredtem.

– Albérletet keres?

– Csak egy szobát… és rövid időre. Legfeljebb három hónap.

Végigmértem. A véleményem nem sokat változott azóta, hogy először megláttam: lepukkant volt, elhanyagolt és visszataszító. Ha megpillantottam volna a városban, azt gondoltam volna: hajléktalan. Durva arcvonásainak csak még vadabb árnyalatot kölcsönzött a gondozatlan rőt szakáll, a bajusz, ami egészen rálógott a felső ajkára, és dús szálain megcsillant az imént elfogyasztott whiskey néhány cseppje. Olyan ötvenesnek mondtam volna. A beszéde azonban tiszta volt és értelmes; a hangja kellemesen lágy. Tanult ember benyomását keltette. Egy reménytelenül lecsúszott, de tanult ember benyomását.

– Ismerek valakit – csúszott ki a számon, még mielőtt átgondolhattam volna.

– Ki az?

– Van egy kiadó szobám… – helyesbítettem. A tekintete az arcomra tapadt, és csak nézett, méregetett. A francba, most már elég kínos lenne visszakozni – tépelődtem magamban. Kényszerítettem magam, hogy Sheilára gondoljak, meg a két vérebre, akiket Scott rám szabadított. – Nemrég újíttattam fel. A North Walnut utcában lakom… lakunk, ketten a lányommal. Tíz perc innen gyalog.

– Három hónapra… – ismételte zavartan, mire bólintottam.

– Amennyire akarja.

– Rendben – intett a fejével, majd a pénztárcájáért nyúlt, hogy rendezze a fogyasztását.

– Meg se kérdezi, mennyiért adnám? – Furcsálltam a dolgot, mire elém dobta a bankjegyeket és feltápászkodott a bárszékről.

– Nem érdekes – felelte. – Akkor holnap felkeresem.

Másnap reggel, kilenc után húsz perccel felsurrogott az út menti murva egy autó kerekei alatt, és ahogy kipillantottam az ablakon, egy kiszolgált fehér furgont láttam a ház előtt. Lehetett vagy húszéves, de inkább huszonöt. Előrehaladott rozsdafolt marta fel magát a kasztnin; a hátsó ajtón egy csúnya horpadás mesélt egy egykori karambolról. A fényszórók piszkosszürkén meredtek az úttestre.

Jeff Mills kiszállt a volán mögül, majd körülnézett. Úgy festett, mint egy nyomorult csavargó, és még ilyen távolságból is szinte éreztem az alkoholpára szagát az arca körül. Semmi kedvem nem volt ajtót nyitni és hirtelen ezer meg ezer kifogás suhant végig az agyamon, amivel elküldhetném, de végül megembereltem magam. Gondolj a pénzre, Lynn!

Bekopogott, és a bejárati ajtó fölött vidám csilingelésbe kezdett a szélcsengő, ahogy a jöttére mozgásba lendült. Behunytam a szemem, vettem egy mély levegőt, majd a kilincsért nyúltam.

Morózus arckifejezéssel ballagott mellettem, ahogy körbevezettem a kisházban. Úgy tűnt, mintha egyáltalán nem érdekelné, mit talál itt, csak egy zugot keres, ahova elbújhat valami elől. Megtorpant az ajtóban, és végigtekintett a hevenyészett berendezésen. A keskeny franciaágyon, az aprócska éjjeliszekrényen, melyen anyám egykori lámpája kókadozott, a toldozott-foldozott gardróbon, és a sarokban álló kis íróasztalon a kulcsra zárható fiókjaival. És a bézsszínű falon a felröppenő pillangókat ábrázoló falmatricákon, melyeknél talán a legtöbbet időzött a pillantása. Mintha gúnyos kis árny suhant volna át az ajkain.

A szoba legtávolabbi sarkában egy kis konyhasarok állt, csak a legszükségesebb berendezésekkel: egy hűtővel, egy mikróval, egy kétlapos villanyrezsóval és néhány edénnyel. A fürdőszoba még ennél is kisebb volt: épp hogy elfért benne egy zuhanyzótálca és egy mosdó. Talán nem ez a legideálisabb szálláshely egy férfiembernek, de ahogy végigtekintettem Jeffen, erős gyanúm támadt, hogy többnyire a furgonjában lakik.

– Akkor most rátérhetünk a pénzre… – mondta anélkül, hogy felém fordult volna. Tekintetét elvonzotta tőlem az ablak, mintha valami érdekeset fedezett volna fel a mozdulatlan, álmos utcaképben.

– Háromszáz dollár… – köhintettem. – Per hó.

Biztos voltam benne, hogy alkudozni kezd, de kétszázig elmentem volna, ha nagyon erősködik.

– Rendben – vágta rá ehelyett. A farzsebében domborodó tárcájáért nyúlt, és leszámolt nekem kereken kilencszáz ropogós dolcsit az íróasztal kopottas bükkfa lapjára.

– Rendezzük le előre, hogy ne legyen probléma – mondta. Azt hiszem, elfelejtettem levegőt venni. Ha ezt tudtam volna a múltkor, elküldöm Billt a kurva anyjába.

– Oké… – habogtam, majd hitetlenkedve felvettem a bankjegyköteget, és rutinszerűen végigpörgettem az ujjaim közt. – Hát… remélem, jól érzi majd magát nálunk. Sheila, a lányom délután jön haza... Nem könnyű eset, de majd rájön, hogy nem lehetetlen elviselni… Na, mindegy. Ha éhes, csak szóljon! Van még egy kis almás pitém…

– Lynn – állított le egy barátságtalan kézmozdulattal. A tekintete átlyuggatta a bőröm, vörös haja és szakálla valósággal lángolt. – Nem azért vagyok itt, hogy barátkozzak. Magamra zárom az ajtót, és itt se vagyok. Nem fogom zavarni se a lányát, se magát, és remélem, maguk se engem. Vegye úgy, mintha nem léteznék, és akkor jól kijövünk majd egymással.

Hát, így költözött be hozzám Jeff Mills.

Az első héten jóformán nem is láttam. Mikor felébredtem, már nem volt otthon, és mire hazaértem a Bill’sből, az ablaka már vakon meredt rám. Tényleg úgy tett, mintha nem is létezne, de azért amikor éjjelente éberen feküdtem az ágyban, éreztem súlyos jelenlétét. Tudtam, hogy ott motoszkál a kisházban, és ettől nyugtalanság fészkelte be magát a gyomromba.

Sheila még mindig nem csillapodott le. Aznap délután, mikor Jeff bevackolta magát, a lehető legszerencsétlenebbül sikerült kettejük találkozása. Én már nem voltam otthon, és Sheila nem olvasta el az üzenetemet, hogy új lakónk van. Így, amikor hazaért a suliból, egy zord ábrázatú, torzonborz alakot pillantott meg a kisház előtt, aki rezignáltan szívta a dohányt, és közben üvegből itta a whiskey-t.

– Ki a franc maga? – sikoltotta, mire Jeff Mills állítólag annyit mondott: „az új férfi a háznál”. Ezután Sheila átfutott a kocsmába, és kérdőre vont.

– Hogy tehetted? – szegezte nekem a kérdést vádlón. – Hogy engedhettél be egy ilyen alakot a házunkba? Jézusom, anyu, nem elég az a szar, amiben csücsülünk, most még ez is…?

– Menj haza, Shay, majd este megbeszéljük a dolgot!

– Én ugyan nem, amíg ott van. Még a hideg is kiráz tőle.

Elrobogott, majd később felhívott, hogy a barátnőjénél alszik, és sürgősen dobjam ki a hapsit az otthonunkból, különben nem látom többé. Nem dobtam ki, de azért éjjel nyitva tartottam a fülem. Rémképek tolultak az agyamba, és egészen kora reggelig szórakoztattak, mialatt én egy szemhunyásnyit sem aludtam. Felemeltem az ágyneműtartót, amit már évek óta nem nyitottam ki. Öreg paplanhuzatok és lepedők lapultak itt, amiket már nem használtam, de sajnáltam kidobni. És még valami… Lehasaltam, és kezem az időmarta textíliák közé siklott, majd szinte azonnal rátapintott a hűvös fémre. Öt évvel ezelőtt dugtam el ide. Scotté volt, amolyan tartalékpisztolynak tartotta, és a kapcsolatunk delelőjén meg is tanított lőni vele. Kimentünk az erdőbe, és üres konzervdobozokra céloztunk. Szinte még mindig hallom azt a jellegzetesen éles pukkanást, ahogy az eltalált pléhdoboz elpattan a farönk tetejéről. És ha behunyom a szemem, még mindig érzem Scott érintését a karomon és a leheletét a fülemen. Rohadjon meg! Igen, ez is fog vele történni: szépen megrohad a sitten.

Kézbe vettem a kisméretű Smith & Wessont. Végigpörgettem a fejemben, hogyan kell megtölteni és kibiztosítani, de egyelőre nem tettem meg, csak az éjjeliszekrényem fiókjába dugtam, és rápakoltam néhány kacatot. Sosem lehet tudni. Ha a kis vörös szemtelenkedik, kidekorálom az arcát ólommal. Önvédelem volt, nyomozó úr! A pasas egyszerűen rám törte az ajtót. Nem, nem az enyém a fegyver. A volt élettársamé, akit fegyveres rablásért varrtak be két és fél éve. Gyönyörű történet.

Persze a bérlőm nem került elő sem aznap, sem másnap. Kerülte a társaságomat, és többnyire ki sem merészkedett az odújából. A furgon napokig ugyanazon a helyen parkolt, és a függöny sem moccant az ablakon. Csak néhány kósza lábnyom és csikk jelezte, hogy arra járt.

Ördögfióka Sasfészeknek: Tiszta a terep? – olvastam Sheila üzenetét a telefonomban. Elmosolyodtam magamban, és gyorsan bepötyögtem a választ, már amennyire gyorsan egy ujjal pötyöghet az ember. Már épp megfordult a fejemben, hogy érte megyek a barátnőjéhez. Kezdett rettenetesen hiányozni, mintha kiszakítottak volna belőlem egy pótolhatatlan darabot. Elmondhatatlanul szoros kötelék fűzött minket össze, hiszen csak egymásra számíthattunk. Pótapák jöttek-mentek, ígéreteket tettek, miket sosem váltottak be, és bár mindegyik maradni akart az elején, végül mind köddé váltak. A letarolt háborús övezetben csak ketten maradtunk talpon.

Az ellenség még a bázison, de van süti.

Reméltem, hogy egy jó házi finomsággal rá tudom venni a visszatérésre, hiszen ugyanolyan édesszájú volt, mint én. Mindig akadt otthon valamiféle sós vagy édes rágcsálnivaló. Olykor ketten cukrászkodtunk hétvégenként, mikor több időnk adódott, és rettenetesen élveztem ezeket az órákat. Ilyenkor messzire szállt minden gond, nem nyomasztottak a problémáink, csak a körmeink alá ragadó tésztán bosszankodtunk, meg az ügyetlenkedésen, mikor levertük a pultról a sodrófát, vagy ripityára törtünk egy újabb poharat.

Megyek és rendet teszek – jött a válasz.

Hajnali egy körül ért haza, mikor már én is otthon voltam egy újabb hosszú nap után. Becsörtetett a konyhába, majd feldobta a táskáját az étkezőasztalra. A barátnője farmerját és szűk, fekete csőtopját viselte, ami egy számmal kisebb volt a kelleténél. Az ujjai az elmaradhatatlan ezüstgyűrűkkel felékszerezve: nem válogatott a szimbólumok között. Volt ott azték mintás, halálfejes, még egy Fatima kezét ábrázoló kis ékszer is. A stílusa igencsak megváltozott az elmúlt időben. Egykor szerette röviden hordani a haját, mert gyűlölte a hajszárítót. Most a háta közepéig ért, és pár hónapja platinaszőkére festette. Az orrában egy kis cirkóniaköves piercing díszelgett. Még alig volt tizenöt, de képtelen voltam megfékezni, és igazság szerint nem is nagyon akartam. Egyszerűen hiteltelenné váltam volna, ha vasszigorral próbálom visszatartani az élettől. Én is ledobtam magamról az igát ennyi idős fejjel, ő sem tűrné el. Úgy döntöttem, inkább a barátja leszek ahelyett, hogy félreállítandó ellenségként tekintsen rám. De még így sem mindig tűnt egyszerűnek a dolog.

– Na, figyelj, anyu, mindent elintéztem – hadarta. – Szereztem melót. Beállok Chico apjához a műhelybe. Takarítanom kell, meg ilyesmi.

– És a suli?

– Csak délután kell segítenem, meg néha hétvégén.

– Shay – sóhajtottam aggodalmasan. – Baromság dolgoznod.

– Ugyan már! – vonta meg a vállát. – Te is érettségire készülsz, aztán mégis dolgozol!

Abban az évben futottam neki másodjára a vizsgának. Tizenhat évesen otthagytam a sulit, hogy egy rockbandával utazgassak, pénzről és hírnévről álmodozzak, belekóstoljak az élet napfényes oldalába, aztán néhány hónap múlva felébredjek, hogy bilibe lóg a kezem. Visszajöttem a városba, aztán elmentem melózni. Nem fűlött a fogam a tanuláshoz. Pincérkedtem, majd beálltam csaposnak egy kocsmába, aztán azt vettem észre, hogy a naptár lapjai rohadt gyorsan pörögnek. Huszonnégy évesen megismerkedtem Sheila apjával, aztán… Hosszú sztori. Később nekifutottam még egyszer a vizsgának, de csúfosan elvéreztem. A francba is! Ennél többre vagyok képes. Szóval megint felszívtam magam és beiratkoztam egy esti iskolába.

– Az más – feleltem. – Nekem nincs választásom.

– Lenne egy kis plusz pénzünk, és megszabadulhatnál ettől az embertől…

Sejtettem, hogy ide lyukadunk ki.

– Már kifizette előre a bérleti díjat. Csak három hónapot lesz itt, azt még te is kibírod.

– Nem, nem bírom ki! – emelte fel a hangját.

– Megbeszéltük, hogy kiadjuk a kisházat, Shay.

– Igen, de azt hittem, hogy egy diáknak vagy egy egyedülálló nőnek vagy mit tudom én. – Felkiáltott. – Ez az ember egy csöves, egy kocsmatöltelék! Tiszta alkoholista! Nézz már rá!

– Kérlek… – csitítottam. – Úgy ordítasz, hogy még a szomszéd utcában is hallják.

– Leszarom – robbant ki belőle az indulat, majd kivágtatott a kertbe, és elkiáltotta magát: – Egy alkoholista kocs-ma-töl-te-lék!

– A francba, Shay! – értem utol, és beráncigáltam a házba.

– Gyűlölöm! – toporzékolt. – Undorodom tőle, érted?

Mit mondjak, Sheila nem egy hímes tojás, de hát, mint említettem, volt kitől örökölnie a habitusát. Egy pillanatig aggódtam, hátha felzavarta az albérlőt, de a viskó néma maradt, akár egy kripta. Jeff Millsnek nyomát sem láttuk. Talán ő sokkal jobban tartott tőlünk, mint amennyire mi tőle.

Az élet Hohenwaldban nem tartogatott túl nagy meglepetéseket. A napok egyhangúan teltek, csak néha-néha tarkította egy-egy üde színfolt az idő végeláthatatlan, szürke folyamát. Túlságosan régóta éreztem már úgy, hogy belefulladok ebbe a monotóniába. Mindennap délre jártam melózni a kocsmába és általában éjfélkor húztam le a rolót. A délelőttöm sem kényelmes henyélésben telt, hanem ilyenkor intéztem azt a kevés házimunkát, amire még futotta az erőmből: takarítottam, és megfőztem az aznapi vacsorát, hogy mikor Sheila hazaér a suliból, ne az üres hűtő fogadja. Mostanában pedig péntekenként eljártam az esti iskolába is.

Furcsa volt visszaülni az iskolapadba és elővenni a rég elfeledett, porlepte tudást. A kezdeti lelkesedésem hamar hanyatlásnak indult, mikor rájöttem, hogy ugyanúgy nem érdekel egyik tantárgy sem, mint régen. Rosszabb napjaimon felesleges időpocsékolásnak láttam az egészet. Tényleg attól leszek valaki, hogy a fejembe verem ezt a rengeteg szarságot? Milyen hatással van mindez az én életemre? Segít az álmaim megvalósításában? Megtömi a zsebemet? Boldogabbá tesz? Nem, még most sem hittem ebben, különben is, szerettem abba a reménybe ringatni magam, hogy megvan a magamhoz való eszem. De már tudtam, hogy a társadalmunkban szükség van mindenféle papírok meglobogtatására, hogy komolyan vegyenek.

Amikor teljesen bekebelezett a kétségbeesés, előtúrtam az emlékezetemből, miért is görnyedek újra a tankönyvek fölé. Igazat mondtam Sheilának: nincs más választásom. Nem élhetek tovább így, nem tehetem őt ki ennek többé! Szabadulni akartam a múltamtól, mely beárnyékolta és végeláthatatlan küzdelemmé változtatta a jelenemet is. Tudtam, hogy el kell mennünk innen, újrakezdenünk valahol, ahová nem érnek el azok a kezek, melyek most a nyakamat szorongatják. Be kell bizonyítanom, hogy érek valamit, és ehhez kell a papír. Aztán majd kitanulok valami szakmát és kicsit előrébb jutunk az életben… Ezt hangoztatta anyám is, mikor én voltam a kezelhetetlen, extrém külső mögé bújó, lázadó, de törékeny kamasz: Tegyél le valamit az asztalra, és majd azután követelőzhetsz!

Hát, majd meglátjuk. Talán összejön… és talán egy rendes pasas is leesik mellé végre, mielőtt végleg szertefoszlik a férfiakba vetett hitem.

Elméláztam egy pillanatra, majd otthagytam a sütőben a készülő ebédet. Kiültem a verandán álló, hevenyészett hintaágyra, és rágyújtottam. A cigaretta mindig felpörgetett egy kicsit, legalább néhány percre, ami épp elegendő a következő szálig. Az egyre forróbban tűző májusi nap már majdnem elérte a lépcsőt, de a tornác sarkára még jótékony árnyék vetült. Annyira elmerültem a gondolataimban, hogy észre sem vettem a sebesen száguldó időt.

Egyszer csak kivágódott a kisház ajtaja, és egy meglepően emberinek tetsző férfi lépett ki rajta. Jó ideje nem láttam, így meghökkenve tekintettem végig rajta. Elnyűtt farmert, agyonmosott pólót és festékfoltos sportcipőt viselt, a kezében egy szerszámosláda lógott. Akaratlanul elmosolyodtam a dohányfüst mögött: leborotválta a szakállát. Rosszul tippeltem a korát illetően: sokkal fiatalabb, mint először gondoltam. Ez egy alig negyvenes férfi arca.

– Helló! – intettem felé. – Már azt hittem, feldobta a talpát.

Erre zavartan rám pillantott; nem vett észre ott a hintaágy rejtekén.

– Lélekben készítettem magam a legyekre, meg a hullaszagra – vigyorogtam. Reméltem, hogy a humorosnak szánt megjegyzésemmel felolvasztom kissé a jeget, ám ezen a jégmezőn, ami a férfi tekintetben ült, még egy lékfúró sem lett volna képes lyukat ütni. Kedvetlenül fújtam visszavonulót.

– Nem voltam itthon – felelte kurtán, majd még hozzátette: – Munkát kerestem.

– És talált?

– Találtam – biccentett. Elindult a furgon felé, és közben egészen közel haladt el mellettem. Szinte éreztem a lendülete által felkavart levegő áramlását és ettől kirázott a hideg. Volt ebben a fickóban valami, amit nem tudtam hova tenni, és minél hosszabb ideje lakott a közelünkben, annál több kérdőjel született a fejemben. Ki ő? Mit keres itt? Hová tart? Mit titkol? Mert hogy titkol valamit, arra a fejemet tettem volna. Nemcsak nekem tűnt fel a furcsasága, hanem többeknek is szemet szúrt a városban. Az idegen betolakodókat mindig gyanakvó szemmel méregetik a helyiek, kiváltképp, ha még különcök is. Bill is szóba hozta a dolgot valamelyik este.

– Hé! – intett magához nyeglén. Az irodája ajtajában támaszkodott, onnan tartotta szemmel Jeffet, aki szokásos apátiájában görnyedt a pult fölé. – Ki az embered? – tudakolta.

– Egy melós. Nem sok vizet zavar – vontam vállat.

– Tényleg kiadtad neki azt a kis lyukat?

– Tényleg.

– Hallottam, hogy megszerel ezt-azt. Rustynál is járt a múlt héten és helyrepofozta a garázsajtót. Aszongya, rendes fószer, de nekem nem tetszik. Úgy ül ott, mintha a saját temetésén lenne.

– Mindenkinek megvan a maga baja.

Bill bizalmasan közelebb hajolt. Szerettem volna kitérni a közeledése elől, de a vállamra tette húsos kezét. Istenem, ha tudná, mennyire undorodom tőle, soha többé nem jönne a közelembe!

– Te, figyelj ide, kicsikém! – váltott hangnemet. – Ha bármi zűr van, szólsz Bill papának, ugye?

– Miféle zűr lenne? – húzódtam el.

– Ha erőszakoskodna, vagy ilyesmi… Ha szemet vetne arra a csinos kis seggedre. – Rácsapott a fenekemre, hogy nyomatékosítsa a szavait. – Mer’ akkor kitaposom a beleit, afelől nyugodt lehetsz.

Hát persze, őrangyalom, te majd megóvsz engem minden bajtól… Barom. Rámosolyogtam, majd visszamentem a pultba. Jeff-fel kapcsolatban mindenesetre igazat kellett adnom neki: tényleg rossz kedve lett az embernek, ha ránézett.

Most is, ahogy előttem állt, és fakókék szemével valahova a tekintetem mögé nézett, felmeredtek a szőrszálak a karomon. Fázni kezdtem. Egy részem azt kívánta, bárcsak eltűnne már, de a kíváncsiságom is egyre jobban mardosott belül. Vártam, hátha történik valami, de csak a cigim égett egyre lejjebb. Elindult a pázsiton, de aztán váratlanul megtorpant, az ég felé fordította az arcát, majd beleszagolt a levegőbe.

– Azt hiszem, odaégett valami.

– Ó, a fenébe! – Felpattantam, hogy a konyhába rohanjak. A sütőből sűrű, szürkésfekete füst szállt fel. Elzártam a gázt, majd ügyetlenül bajlódva a pultra dobtam az elszenesedett enchiladát. Ezzel a tehetséges húzással biztosítottam, hogy aznap este pizzát rendelünk. Dühösen kotortam a szemetesbe a tepsi tartalmát, majd szélesre tártam az ablakot, hogy mielőbb kiszellőzhessen a kellemetlen szag és a füst.

Mire elhárítottam a vészhelyzetet, eszembe jutott, hogy Jeffet csak úgy se szó, se beszéd faképnél hagytam az udvaron. Kinéztem a konyhaablakon, hátha még mindig ott áll, de csak a kocsija farát észleltem egy pillanatra a látóterem perifériáján, majd az is eltűnt.