© Csabai Márk 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó 2018

Minden jog fenntartva!

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Borítóterv: Faniszló Ádám

Korrektúra: Drabon Zoltán

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-46-5

0. fejezet

Kötve hiszem

Egy, a sötétség fedezékéből érkező váratlan pofonnak köszönhetően a fejemre húzott dohos szövetzsák kissé megemelkedett. Nem sok kellett neki, hogy lerepüljön a fejemről, akárcsak a búrám a nyakamról. Égető fájdalom járta át minden porcikám. Tűrtem a fájdalmat, pedig szívem szerint már nyivákolva nyaldostam volna a padlót. De nem tehettem, hiszen egy kibaszott székhez voltam kötözve, és félő volt, hogy még jobban helybenhagynak, ha kárt teszek a vallatószékükben. Egy árva nyikkanásnak sem engedett utat a számba tömött gézdarab, ami már jócskán átázott az édeskés véremmel keveredett nyállal. Némán vonaglottam. Erősen ölelt a kötél. Forróság és hideg érzete kergetőzött bennem, egyre mélyebbre hatolva sajgó porcikáimban: a nyakszirtemtől egészen a kacska lábujjamig, amit még hetedikes koromban törtem el egy rosszul sikerült tornagyakorlat során a gödi Huzzella Tivadar Általános Iskola kémiatermében. Ne kérdezd, hogyan jön össze egy kémialabor és egy tornagyakorlat! Végre a fejemről a zsák a földre, edzőm szájából pedig egy elaludt cigarettacsikk az ölembe hullott.

– Kurvára unlak már! – közölte az alak már-már vészes közelségből.

Életem során megtanultam pár dolgot. Többek között azt, hogy a kompót és a befőtt azért jó, mert nincs benne mag, nem úgy, mint a még friss, lédús gyümölcsben. Így ezek kiváló találmányok az olyan lusta ember számára, mint például szerény személyem, aki utál magokkal babrálni és csak úgy mutatkozik be: „Üdvözlöm! Barabás Viktor vagyok, tíz előtt semmiképpen se keressen!” De mára már azt is jól tudom, hogy bizonyos esetekben, ha nyersz, valójában elbuktál! Még akkor is, ha diadalittas érzéssel tölt el, hogy a kis sekélyes életed folyamán összehordott szarkupac tetejéről szemléled a világot. Szóval az életben igazából csak veszíthetsz! Lássuk be, ez szívás. Esetleg tegyük fel, hogy az ember akaratlanul és önhibáján kívül csapdába esik. Most azt kérdezed, ez hogyan lehetséges? Akik már ismernek, azok tudják. Akik nem, azoknak a válaszom nevetségesen egyszerű. Nekem, Barabás Viktornak, szigorúan zárójelben Valentinnek, általában ez is oly könnyedén megy, mint öregkorban az ágybavizelés. Csupán a tisztánlátás kedvéért vegyük sorba, hogy mikor van a bajba kerülésnek a legnagyobb esélye. Az első és olyan elmaradhatatlan hozzávalója a bajnak, mint a kenyérnek a só, az a bizonyos rosszkor szituáció. Általában ez gyakori osztás mindannyiunk életében. A következő bűvös elem a nem a megfelelő helyen való tartózkodás, tehát a közismert rossz helyen helyzet. Ezeket valahol fele-fele arányban dobja az élet. Ezek után jön talán a mindent elsöprő, az örök balhékatalizátor, a rossz társaság. Elárulom, ez utóbbi nem csak az anyád szemszögéből aggasztó megállapítás az életviteleddel kapcsolatban. Ez számos kérdést felvet az életformádat illetően, és erősen megkérdőjelezi egy átlag polgári családban, hogy vállalható személy vagy-e a pereputtyod fényképalbumában. Összegezve a helyzetem, rosszkor voltam rossz helyen, rossz emberrel. Pontosabban kettővel. Számukat figyelembe véve már bőven társaságnak tekinthetők. Így rossz társaságban tengettem az időmet. Szegény anyám!

Hűvös váladék futott végig a nyakamon. Persze valahol ezt az egész átkozott helyzetet csak magamnak köszönhettem. Mára már jól tudom, a történések nem az élet spontán tréfái. Én csak sodródom az árral. Az ár pedig magával hoz, majd visz is mindent. A kulcsszó a döntés. Igen, igen, a döntés az én kezemben van. Mint talán már tudod, én mindig a perc hatalma előtt fejet hajtva hozom meg a döntéseimet. Sokak szerint javíthatatlan vagyok. Ahogy Berci bá mondaná: „Te, fiam, csak odébb tolod a biciklidet!” Most is csak odébb toltam a bringát, de úgy tűnik, többé nem tudom felvenni a földről, és nem azért, mert sáros lett a kormánya. Hanem mert túl jó volt a lapjárás és nem álltam meg. Túltoltam, nemcsak a bringát, hanem mindent. Így kerültem jelen esetben nem is akármilyen csapdába, hanem „A csapdába”, és annak is a legszövevényesebb zugába pottyantam. De még korántsem értem földet. Úgy éreztem magam, mintha csak a végtelenségbe zuhannék. Minden másodperccel egyre csak gyorsulva annak a kibaszott kútnak a gyomra felé. És ami a legrosszabb, sem menekülőúttal, sem alternatívával nem rendelkezett ez az életvesztő. Egyetlen kiút felé mutatott minden jelzés. A halál felé. Igen-igen, ez már a csúf, véres valóság – futott át az agyamon minden egyes leosztott pofon után. Valami azt súgta, nem lesz több lépésem. A gondolataimat egy dupla kocka, azaz kockahasú kockafej szakította félbe. Forró lehelete megcsapott, ahogy odahajolt hozzám.

Hidd el, nem rosszindulatból hívom kockafejnek a tagot, aki mögöttem szorgoskodott. Csupán elfelejtett bemutatkozni, amikor berúgta az ajtómat, és elmaradt a hogylétemre vonatkozó őszinte érdeklődése. Egyszerűen komponált mondatot szegezett nekem.

1. fejezet

Randi a dupla kockával

– Véged, te csótány! Gyors lesz, ígérem! – morogta. – A főnök rovarirtást rendelt! – morogta meglepően lágy hangján.

Esküszöm neked, ha nem én lettem volna ott abban a helyzetben, simán el is röhögöm magam rajta. Istenem, senki sem tökéletes. Gondolom, a fickó nem személyes, csupán üzleti okból kezdett ennyire szenvedélyesen. Így az alanyi jogon járó egy másodperces gondolkodási időt sem adta meg nekem. Hirtelen egyik kezével megragadta a torkomat. A másikkal a heréimet, ez utóbbi nagyon fájt, olyannyira, hogy el is feledkeztem a fojtogató keze puha érintéséről. Igen, a keze tapintása bársonyos volt. Biztosan sokat krémezhette. Gigámnál megragadva befelé tolt a lakásba. Így a sikeres közös munkánknak köszönhetően bravúrosan zárta a hátammal a folyosói gardróbszekrény nyitott ajtaját, amit korábban hanyagul nyitva hagytam. Egyszer egy csajom mondta is, hogy ennek a trehányságnak meglesz még a böjtje, és be fogom ütni valamimet a dolgom után nyitva felejtett fiókokba és szekrényajtókba. Hát igaza lett. A fickó hatalmas erővel a folyosón át, egészen az étkezőasztalig tolt. Megemelt. Ekkor súlytalannak éreztem magam, majd az egész kibaszott gravitációs erőt megéreztem a saját bőrömön, ahogy az ebédlőasztalon háttal landoltam, az pedig menten ripityára tört alattam. Fölém magaslott a hóhérom.

Régen ismertem egy embert. Kovász volt a neve. Hogy miért, azt nem tudom, de azt igen, hogy hat évet húzott le a légióban. Azt állította magáról, hogy ő mindent képes fegyvernek használni. Legyen szó slusszkulcsról vagy csak egy üres vécépapírtekercsről. Az üres vécépapírtekercs állítólag a leghihetetlenebb és legkegyetlenebb módszer arra, hogy valakit megöljünk. Lehet, hogy majd később elárulom, hogyan kell, de erre most nem pazarolnám az időt.

Közelről Kockafej úgy nézett ki, mint egy nagy és csúnya parkolóház a hozzá tartozó nagy és csúnya portással. Hidd el, én egészen közelről láttam. Nagyon közelről! Amennyiben megkérdőjeleznéd a hasonlatom hitelességét, csak annyit kérdeznék: láttál már valaha szép parkolóházat? Na ugye...

Tehát, Kockafej néhány órája egy nem túl szerencsés kimenetelű este után utolért a lakásomban. Kérdés nélkül hatolt be az aurámba. A hirtelen eluralkodott pánikban bizonytalanul ítéltem meg Kockafej szexuális túlfűtöttségét. Leütött, méghozzá úgy, hogy itt, ezen a rozoga széken ücsörögve tértem csak magamhoz néhány perce. Kavargott mindenem. A gyomrom, a fejem és a gondolataim is. Kockafej megigazította és jobban megfeszítve meghúzta csuklóm körül a kötelet. Háttal voltam az ajtónak, látszólag egy kis ház közepén. Szép kis helyzet, gondoltam, miközben méregettem a festői környezetet. A legrosszabb az egészben, hogy fogalmam sem volt, hol a pöcsömben lehetek. Pontosabban melyik erdőnk mélyén. Bár, ha hihetek a zöldeknek, és az erdeink igencsak kis létszámban képviseltetik magukat, akkor talán könnyen le lehet szűkíteni a kört, feltéve, ha bárkit is érdekel egyáltalán, hogy eltűntem és merre lehetek. Azon tűnődtem, vajon hallaná valaki, ha a számba tömött géztől megszabadulva kiáltani próbálnék? A minket körülölelő fenyves friss illata járta át a poros kis faház minden szegletét. Mintha csak ezernyi Wunder-Baum lett volna eldugva valahol. A kis ház szűkösségének köszönhetően túl közel volt minden. Így Kockafej is.

– Mindjárt vége! – morgott a fülembe ismét, miközben eloldotta az arcom elől a kendőt, így megszabadulhattam a csatakosra nyálazott géztől.

– A műszakodnak? – kérdeztem. – Remélem, nálatok fizetik a túlórákat. Nem venném a lelkemre, ha miattam kéne ingyenmunkát végezned.

A válasz egy mindent elsöprő rúgás formájában érkezett. Telitalálat volt. A székem elveszítette az egyik lábát, én meg ezzel együtt az egyensúlyomat. Székestül felborultam. A hátamra estem, mint egy teknős. A fejem bevágtam a padlóba. Fájdalmasan nevettem fel, hirtelen más vagy jobb nem jutott eszembe. Egyszer azt mondták nekem: humorral minden elviselhetőbb. Szerintem nem tudják azok, hogy mit beszélnek. Kurvára fájt, hiába nevettem. Kockafej felém hajolt és új cigarettára gyújtott.

– Túl sokat dohányzol, nem? Nem egészséges! – nyögtem, és a hátamon fekve a pofájából eredő füstön át néztem az arcát. A masszőröm többször, hosszan és mélyen slukkolt Marlborójából. Vészjósló volt, ahogy vizslatott.

– Közöd? – kérdezte, miközben engem stírölt, majd a dohányfüsttől sárgult fogai közül mellém helyezett egy emberes csulát, ami szűkebb időkben tapétaragasztónak is megtette volna.

Bizonyára ez valami pszichológiai ráhatás volt, amit a „Hogyan félemlítsük meg a nálunk vagy húsz kilóval könnyebb és az ötös skálán öt fokkal szelídebb ellenfelünket?” OKJ-s tanfolyamon sajátított el. Gondolom, Kockafej igazán komolyan vette a hivatását, és karriert látott abban, amit csinált, és ezért minden elismerésem az övé volt. Talán még egészségügyi hozzájárulást is fizetett. Mindig is csodálattal adóztam az elhivatott és kitartó emberek előtt. Abban is biztos vagyok, hogy hatalmas lelkesedéssel bújta éjt nappallá téve a tankönyveket és a szakmai oktatóvideókat a Youtube-on. Ahogyan sok más társa, a kézkötözési technikáját ő is egy online meghirdetett katonai kiképzőtáborban szerezhette, valahol mélyen Bagdadban. Régi gyerekkori álma teljesülhetett, amikor kiutazott katonásdit játszani. Kemény hat nap, hét éjszakára, és még el is lőhetett néhány skulót. Egyszer láttam egy ilyen hirdetést az interneten. Kemény élet lehetett. A kiképzés a civil, biztosított zónában valami Hilton nevű kiképzőtáborban volt. De ez az egész, gondolom, lényegtelen, mert erről úgysem ír az önéletrajzában, ha egyáltalán tud írni, vagy ha egyáltalán van önéletrajza. Maximum annyit, hogy katonai szolgálat: Irak, Bagdad. Ez a jelenlegi gyilkológépezet-munkaerőpiacon mindent vitt. Egy biztos: a gyorstalpalón bizonyára kitűnőre vizsgázott és ezért feljogosítva érezte magát, hogy bekeményítsen. A füstöt az arcomba fújta. Lassan. Nehezen viseltem és köhögni kezdtem. Hevesen vert a szívem, szabadulni próbáltam.

– Mi van, hamutál? Nem bírod a füstöt? – nevetett. – Pedig tegnap még két pofára toltad Rácz úr szivarjait. Azt élvezted, mi?! Te féreg! – fröcsögött a nyála. Remélem, nem is sejti Rácz úr és ezek, hogy nem csak a szivarját tömtem és élveztem. Kockafej megragadta az arcomat. Addig szorította a pofazacskómat és az államat, míg önkéntelenül is O-ra nyílt a szám. Belehamuzott. Karomon elnyomta a csonkára szívott dekket. Ha nem sejtenéd, elárulom: fájt. A hamu után pöckölte a számba a csikket. Kezét szorosan rátapasztotta a pofámra, hogy még véletlenül se sikerüljön kilehelnem a hamut vagy a csikket. Feladtam. A nyállal elegyített hamut és cigit lenyeltem. Rácz úr szivarjainak íze közel sem hasonlított ehhez, ahogyan a háza sem. Átkoztam a percet, amikor ekkora kutyákkal kezdtem játszani. Nem kellett volna, de én is abba a hibába estem, mint mindenki más esett volna a helyemben. Nem meglepő módon a hibaforrás a pénz és a nő kettőse volt.

1 ÉS 1/2. FEJEZET

A póráz végén mindig van valaki

Na de ki is ez a Rácz úr?, kérdezed te. A becsületes, anyakönyvezett neve Rácz Edmond, és ő volt Kockafej gazdája. A barátai csak Edmondnak hívták. Én Rácz úrnak, nem voltam a barátja. Elvileg neki is volt egy szerető anyja, emlékekkel teli gyermekkora és egy amerikai nagybácsi, akit csak képen látott, és aki ennek ellenére minden évben küldött néhány elméretezett, leértékelt pólót és haszontalan dolgokat az Államokból, míg kicsi Edmond nagy Rácz úr nem lett. Ha jól érzem, Rácz úr nem zárt a szívébe a simlim miatt, amikor is megpróbáltam „robbantani” a második kerületi villája aljában működő privát kaszinójának a bankját. Ha tudnád, milyen közel voltam hozzá! Szokásához híven a jó szerencse nem állt mellém, csupán addig, míg bekerültem abba a szigorúan zárt és elit budai baráti körbe, melynek tagjai napról napra forgatták kártyán, ruletten és kutyaviadalokon vagyonuknak azt a részét, amit nem sajnáltak. Úgy vallották: a pénz azért van, hogy költsük. Ők megtették. Költöttek annyit, amennyit én életem folyamán sem tudtam volna megkeresni normális esetben. Csakhogy nekem volt egy nem normális esetem, de, gondolom, erről már hallottál, mikor is irgalmatlan pénzt zsebeltünk be egy jó barátommal. A haragomat és a szívemben tomboló bosszúvágyamat az táplálta a rendszer iránt, hogy sosem nyerhettem az ő fogadásain. Csakis segítséggel. Anyám mindig azt mondta, hogy segíts magadon, és Isten is megsegít. Szót fogadtam anyámnak. Segítettem magamon. Költöttem a pénzem annak reményében, hogy egy napon mindent visszanyerek. Sikerült. Nyertem, de rájöttek a szerencsémre és arra, hogy valami nem kóser. Ebben a klubban a klubtagok nem loptak, becsületesek voltak, és az ingyen szivart és a vécépapírt is csak módjával pusztították, amolyan jól nevelt gyerekként. Bezzeg én! Sőt, én nem csak ezeket pusztítottam. Ezeknél sokkal komolyabb dolgokra is rárepültem. Ilyen volt Rácz úr lánya, Rácz Alexa, akinek heti három alkalommal a kaszinó mosdójában égettem a kalóriáit. Meg kell hogy mondjam, szerintem nagyon jó munkát végeztem. Bombaformában tartottam a barna szépséget. Edmond lánya, a gyönyörű Alexa odáig volt a pénzemért, mármint értem. És az sem volt elhanyagolható szempont, hogy a klub átlagéletkora alatt voltam vagy húsz évvel. Szóval itt minden nekem játszott. Az elején csak összemosolyogtunk. Később már összeköszöntünk, beszédbe elegyedtünk. Bejött nekem, bejöttem neki. Aztán egyszer túl sok volt a pezsgőből és összetalálkoztunk a mosdóban. A férfi mosdóban. Utánam jött. Halottam, amint valaki bekulcsolta mögöttem az ajtót. Megfordultam és ekkor megláttam őt. Egy igencsak rövidre igazított, testhezálló fekete kis ruha volt rajta. Nem félt megmutatni magát. Tudod, ha egy nő meg akar kapni egy pasit, akkor azt meg is fogja. Ha esetleg az eszével nem is, szexszel szinte tuti biztosan. Megragadott és csókolni kezdett. Visszacsókoltam, nem volt mit tenni. Felajzottan a mosdókagylóig tolt, majd megperdültünk és felült rá. Mármint a mosdó szélére. Magához húzott, lábaival fogva tartott. Rámarkoltam kemény fenekére. Csókoltam a nyakán, száján, majd formás melleibe vesztem. Megragadta a bal kezem, finoman megcsókolta az ujjaim. Majd kezemet a kezében tartva markolt rá a mellére, onnét pedig lefelé tolta a kezem. Meg sem álltunk a forró öléig. Megéreztem, nem volt rajta bugyi. Ő már aznap reggel tudta, hogy mi lesz köztünk este, még mielőtt én bármit is elterveztem volna a napomról. A nő döntött. Beteg egy dög volt ez az Alexandra. De azért bírtam. Ezt az attrakciót aztán rendszeresítettük. Főként ott a mosdóban, de azért néhányszor előfordult a ház egyéb zugában is. Aztán jött a következő budi-randi. Ismét lejátszódott a megszokott jelenet. Ő utánam. Megcsókol. Pördülés. Fel a kagylóra. Alexa oldotta a szíjam, majd úgy döntött, megjutalmaz a mai nyerő szériámért. Láttam, ahogy leereszkedik elém a földre, majd lehunytam a szemem és átadtam magam az élvezetnek. Ekkor fura érzésem támadt. Mintha valaki figyelne. Félve nyitottam ki az egyik szemem. Nem Alexa lesett fel rám. A kagyló feletti tükörben észrevettem Kockafejet, amint engem és Rácz úr lányát bámulja. Így kezdődött ez az egész hacacáré. Szóval a történtek fényében úgy érzem, nem tartoztam Rácz úr barátai közé. Vagy ha Edmond így bánt a barátaival, nem lehet túl sok neki.

2. fejezet

Régi barátok

– Jó fiú! – szólt Kockafej, megpaskolta az arcomat és átlépett fölöttem. Mivel a kis házban nem csak ketten voltunk, bíztam benne, hogy Kockafej társa szót emel majd a minősíthetetlen fogolytartási szokásai ellen. Igen, ketten voltak a kockafejek, de ezt már korábban is említettem. Jó, ha megtanulod, ahol pár négyzetméteren belül két kopasz is van, az veszélyes hely. Kerüld el! Csalódnom kellett, bár ebben a helyzetben valahogy nem lepődtem meg. Egy kiszuperált rekamién feküdt a bőrkabátos sertés, aki mély álmában éppen a másik oldalára fordult. Ennyit a szemtanúkról. Forgott a gyomrom a hamu ízétől. Jómagam székemmel az előbb felkínált helyen pihentem még mindig. Tőlem jobbra a halászcsomók tökéletesítésére szakosodott Kockafej a ház egyetlen ablakához lépett. Sikertelenül lesett ki az üvegen, ami akkor lehetett először és utoljára megpucolva, amikor ezt a viskót összetákolták. Említettem, hogy ez a kis faház már gyökeret eresztett? Hallhatóan egy autó közeledett. Kockafej a zsebébe nyúlt, és egy papír zsebkendőt húzott elő. Beleköpött. Nyálas papírral csuszatolt az ablakon. Kilesett rajta.

– Pitti! Ébredj! Megjöttek! – rázta a társát.

– Jól van, CC! Jól van! – dörzsölte a szemét az ébredező Pitti. CC, legalább már tudom a nevét. A kaszinóban sosem mutatkozott be. Igaz, azzal nem vagyok tisztában, mit jelent a neve, vagy hogyan kapta, de egyben biztos voltam: nem az IQ-jára utalt a név. Kocsiajtók csapódtak. Ismerős hangot hallottam kintről. A faház ajtaján tömény fenyőillat zúdult be, és két további kockafejnek köszönhetően egy alacsony növésű srác, napjainkban emberrabláskor divatos kiegészítőnek tekinthető fekete zsákkal a fején. Az én CC-m, vagyis az én Kockafejem megragadta az új jövevényt. Jobb híján a faház tűzhelykéménye csövéhez kötözte a friss hús kezét.

– Ülj le! – utasította az ismeretlen vendéget.

Az alak nem válaszolt. Kockafej kivárt, majd önmaga ismétlése helyett ösztönzésként gyomorszájon vágta páciensét. Az új vendég fájdalmasan felnyögött, és falnak vetett háttal ereszkedett le a földre, de csak addig, míg a keze engedte. CC és Pitti távozott a faházból. Csatlakoztak a kintiekhez. Kintről hol a közelben lévő fakopáncs szorgoskodásának hangja, hol a vendéglátóink nevetése szűrődött be.

– Van itt valaki? – kérdezte a tűzhelyhez kötözött alak, megszakítva a meditatív csöndet.

– Igen, a lelkiismereted! – suttogtam.

– Á, az biztos nem. Vele már rég nem beszélünk. Összecuccolt a csajommal és lelépett vele – válaszolt, mire felnevettem. – Töki, te vagy az? – kérdezte. Fejét a csőhöz nyomta. Esetlenül felcsippentette a zsákot, és a homlokáig felhúzta. Rám nézett. Elmosolyodott. – Tudtam, hogy te vagy az! Éreztem a szagodból!

– Rikki, Rikki! Hiányzott a kedvességed! – mondtam.

A srác régi jó barátom volt. Déri Tamás, azaz Kicsi Rikki. Ha nem ismernéd az én cimborámat, Kicsi Rikkit, azon igazán csodálkoznék, sőt teljességgel kizártnak tartom ugyanúgy, mint azt, hogy friss, sosem fagyasztott marhahúsból készíti a Wendy’s hamburgerbár a húspogácsáit. Kicsi Rikki tényleg kicsi volt. Csupán százhetven centiméterre nőtt meg, ami valljuk be, leginkább mélység, mint magasság. Régebben sportos eleganciával próbált öltözködni. Ezt igazolva az első randinkon a legjobb formáját hozta, ami nála egy Nike Air Max cipőt, hozzá illő susogós nadrágot és kapucnis pulóvert jelentett. Az eleganciát az említett cuccokra öltött bőrdzseki képviselte, amit rohadt drága, jó ízlésű alfahímre utaló parfümmel illatosított. De ez már rég volt, nagyon rég. Akkor, amikor még nagy erőkkel dolgozott azon, hogy barnára fesse az alsógatyámat. Igazán elkövetett érte mindent, még a kilencmilliméteresét is a koponyámhoz nyomta, de úgy, hogy még most is érzem. Na jó, ez azért túlzás, de a pisztolyát tényleg rám fogta. Ezeket a szeretni való tulajdonságait kényszeredetten cserélte le a „vigyázz, zsaru vagyok, de abból is a keményebbik fajta, aki sok-sok évet lehúzott az alvilágban” öltözékére. Az utóbbi időben az Air Maxet elegáns bőrcipő váltotta fel, amihez farmert húzott. Eltűnt a többhavi fizetésemet megszégyenítő karkötője. Tényleg, mit csinálhatott vele? Mostanság inget viselt, jóval kevesebb pacsulit locsolt magára, de a haját rövidre nyírta továbbra is. Ezt a tulajdonságát legalább megtartotta. Az öltözék változhat, de az ember nem. Többektől hallottam már, hogy állítólag papot is hívtak hozzá ördögűzésre. Rikki elkérte a fokhagymát és kért hozzá pirítóst. Persze a fiúk mindig összevissza beszélnek. Csak ez a Rikki név! Ezzel régebben nem voltam kibékülve. Félreértés ne essék, semmi bajom a Riccardo névvel, feltéve, ha azt egy vérbeli olasz viseli és nem egy olyan srác, aki valószínűleg divatból és életuntság okán cserélte le az édesanyjától kapott nevét valami trendire. De mára már megszerettem ezt a nevet, ahogyan ezt a fickót is. Szóval Rikki százhetven centivel és a hozzá tartozó százból legalább száznegyven egységnyi agresszióval bírt, és sokszor húzott ki igazán szorult helyzetekből.

– Mi a francba keveredtél? – dühöngött.

– Semmi komoly, ne aggódj! Csak valami félreértés. És most? Mi legyen? Örülnék, ha kitalálnál valamit.

– Unom már a félreértéseidet! Gondolkodom.

Két dolgot megtanultam a cimborámmal átélt kalandjaink után. Egy: ha Rikki gondolkodik, az nem vezet semmi jóra. Kettő: a semmi jó általában fájni szokott.

– Na, jó, elég a tökölésből. Vegyük komolyan a napot! – közölte és ezzel átölelte a kályhacsövet.

– Mi a terv? Avass be! – érdeklődtem.

– A terv egyszerű és átlátható: MEGPRÓBÁLUNK életben maradni – válaszolta és erőltetett mosolyt küldött felém. Lábát a falnak vetette, és úgy lógott, mint egy csimpánz. – Tudtad, hogy az emberi izom és annak csoportjai közül a legerősebb a lábizomzat, azon belül is, latin nevén, a quadriceps? – okított, miközben összeszedte minden erejét és vagy kilencven kilóját. Meglendült. Megfeszítette a lábát, majd erőből és teljes testsúlyából húzta a faház falához erősített csövet. Egy rántás, egy reccsenés. A kint beszélgető kockafejek elhallgattak. Felfigyeltek a zajra. Rikki megismételte a mutatványt, de nem történt semmi az előzőtől eltérő dolog. Az erőművész triplázott. Most sikeres volt a mutatványa, bár ha jól sejtem, nem egészen így tervezte a nagy finálét. A falhoz erősített kályhacsövet csak a fal egy jókora részével együtt sikerült eltávolítani a helyéről. A cső elvált az illesztésnél, de még erősen tartotta a hozzáerősített egy négyzetméternyi faldarabot. A fájdalmas reccsenés minden más hangot elsöpört az erdőben. Kivágódott az ajtó.

– Mi a franc folyik itt? – rontott be Kockafej.

Megpillantotta az új ablak helyét, amit Rikki tervezett be. Kockafej a fegyveréért nyúlt, de elkésett. Rikki egy szempillantás alatt gladiátorrá változott és üvöltve indult rohamra. Pajzsként maga elé tartotta a kiszakadt faldarabot. Azzal rontott CC-nek. A meglepődött Kockafej felborult, egyenesen rám esett, ahogyan a torpedó telibe találta. Esélye sem volt felállni, akárcsak nekem levegőt venni. Rikki újra támadt. Lesújtott rá. CC kockafeje kissé behorpadt, amikor a barátom megfelezte rajta a faldarabot. Nem tudom, hogy Rikki számára az utóbbi akciója pusztán a véletlen kínálta vagy szándékos lépés volt-e. Bár teljesen mindegy volt a másik három sertés szempontjából, mert így vagy úgy, de szabad lett Kicsi Rikki keze, ahogy a csőről levált a faldarab. Rikki benyúlt a kifeküdt CC kabátja alá és elvette a fegyverét. Innentől kezdve nem láttam a történteket, csupán hallottam, mert még mindig a földön feküdtem székemhez kötözve. Természetesen Kockafej alatt. Rikki kirontott a házból. Hat lövést hallottam, üvegcsörömpölést és egy fájdalmas, torz kiáltást, valaki Jézust is emlegette, aztán csönd lett.

– Hahó! Rikki! Minden oké? – kiáltottam, és csak bízni tudtam benne, hogy érkezik valami válasz. Semmi reakció. Megismételtem az előbbit, de most hangosabban. Semmi válasz. Próbáltam helyezkedni. Mit ne mondjak, a lehetőségeim továbbra is igencsak kötöttek voltak, és komoly súly nehezedett a lelkemre Kockafej személyében. A srác a százéves álmát aludta, miközben fejéből az arcomra csordogált a vére. Lépések hangját hallottam. Valaki bejött a házba. Nehézkesen lépdelt, majd megállt. Égnek meredő lágyékomhoz nyomta a pisztolycsövét. Nem láttam, ki az, hiába próbáltam CC alól kilesni.

– Hé, gondold meg, mit csinálsz, ekkorát én nem ártottam neked, akárki vagy is – érveltem. Az alak nem válaszolt, csak hangosan szuszogott. Nehezen vette a levegőt, és másodpercről másodpercre egyre szorosabban préselte hozzám a fegyver csövét. Úgy éreztem, inkább már csak támaszkodni próbál.

– Nagyon rosszul döntött a barátod! – szólt váratlanul a hang. Minden erőmmel azon voltam, hogy kilessek a takaróm alól. Végül sikerült. Bár ne tettem volna! Pitti, aki az imént még a rekamién pihent, most a golyóimat hozta igazán kényelmetlen helyzetbe. Komoly aggodalomra adott okot a fenyegető vasdarabbal a kezében. Bizonyára a vállát és az oldalát ért igazán csúnyára sikeredett találat keserítette el annyira, hogy fegyvert fogjon rám.

– Mondj búcsút a tökeidnek! – lihegte és minden erejét összeszedve préselte hozzám a fegyvere csövét.

– Előbb te, seggfej! – E jól elhelyezett mondattal Rikki robbant be az ajtón. Már csak az a bizonyos dobpergés hiányzott a belépőhöz.

Pitti a szemöldökét ráncolta. Tudta, hogy csak egy esélye van. Ha elég gyors és rafinált, kimászhat a csávából. Kivárt. Hirtelen megfordult és lőtt.

2 és 1/2. fejezet

Rikki a dzsungelben

Tíz perc elteltével már Rácz úr kutyáinak az XC90-esében ültünk. Míg a csuklómba vájódott kötél helyén próbáltam csillapítani a kínt, addig Rikki kíméletlenül hajszolta keresztül a fenyves földútjain a svéd vasat. A megvadult motor hangja sem tudta elnyomni a fószer fejemben visszhangzó nyüszítését, miután Rikki meglékelte a sípcsontját. Szinte hihetetlen volt a szabadulásunk, egyre csak ez járt a fejemben. A lényeg az, hogy sikerült.

– Amúgy hogy vagy? – tudakoltam, a szemem sarkából lesve. Rikki egy átkozott szót sem szólt, mióta lerángatta rólam a nehezékemet és eloldozott, majd betuszkolt a kocsiba. Talán ezért is súgta az a bizonyos belső hang, hogy kérdezzek. Akármit, de kérdezzek. Ennek már vagy harminc perce, a fedélzeti komputer szerint, így volt időm megvizsgálni a belső teret borító műanyagokat és szöveteket. Hát, nem vagyok megelégedve az ár-érték arányokkal. Rikkitől továbbra sem jött válasz.

– Már nem fáj a csuklóm! – mutattam neki, de azért még egyszer megdörzsöltem, míg Rikki letörölte halántékán a soha meg nem induló, alvadó vércseppet. Rikki nem szólt semmi. Becsatolta a biztonsági övét, és úgy repesztettünk még pár száz métert. Hatalmasat fékezett. Rikkinek és a rám ható erőknek köszönhetően újból fájni kezdett a csuklóm, mert nekiestem a műszerfalnak. A mutatványnak hála egy dolgot bizton állíthatok. Lehet, hogy a sok műanyag nem nyerte el személyes tetszésemet, de Rikki biztonsági öve az igen. Az remekül működött. Úgy tűnik, a Volvónál tényleg a biztonságra helyezik a hangsúlyt – megjegyezném, ha a biztonságba fektetett erőkből átcsoportosítanának egy keveset a dizájnra, és természetesen mindezt szigorúan titokban, talán észre sem vennék az emberek. Rikki keresztülhajolt előttem.

– Mi volt ez? Meghibbantál? – szóltam a kesztyűtartóból.

– Bocsánat, egy süncsalád rohant át az úton. – Ajtót nyitott. – Most pedig szállj ki! – parancsolta.

– Tessék?

– Ne sékeljé’! Azt mondtam, szálljá’ ki! Most! – kivárt, majd folytatta – Ne nézzé’! Szálljá’ ki, ez az én autóm!

– Miről beszélsz? Ez nem a tiéd. Ez a Rácz embereié! – nevettem.

– Kussolj, mint egy könyvtáros, a szél se lobogtassa a szádat! – Egyre hangosabban dirigált. – Én ülök a volánnál, nálam a kulcs és én vezetek! Úgyhogy pofa alapállásba és szállj ki!

– Sajnálom, Rikki, nem szállok ki, ezt már egyszer ellőtted, jobban jársz, ha megnyugszol!

– Szóval nem szállsz ki – bólogatott maga elé nézve, és a kormányt markolászta. – Rendben, semmi gond. Ha te nem, majd én! – Kiszállt, és gyalog indult tovább az úton. Nem sokon múlott, hogy a távolságba vesszen az erdei ösvényen.

– Hé! Rikki! Hová mész? Gyere vissza!

– Megnézem Vukot, cseszd meg! Megkérdezem, hogy van, és mit csinál, mióta nem filmezik! – legyintett. – Mit csinálnék szerinted? Gombát szedek? Veled vagy nélküled, de kijutok ebből az istenverte dzsungelből! – kiáltott vissza.

– Ugyan, most miért vagy így berágva?

– Miért vagyok berágva? – Kicsi Rikki tajtékzott a dühtől. Sarkon fordult és sietős léptekkel közelített felém. Inkább kipattantam a járgányból, miközben hangos egyetértésben ismertem el, igen, ez Rikki autója, közben pedig tartva tőle a távolságot elhátráltam a kocsitól. A képét elnézve jobban örültem volna, ha ott marad, ahol van. Valahol nagyon messze.

– Hogy miért vagyok berágva? – üvöltött. Nekihátráltam egy fának. Nem volt tovább. Rikki beért. Megállt előttem. – A képlet egyszerű, okostojás. Olyannyira, hogy azt még a te hombár fejed is megérti! Mit szólnál ahhoz, ha egy barátodat meglepnéd egy reggelen. A lakásán, egy kávéval. Csupán azért, mert te egy olyan rohadt jó arc vagy, hogy szeretnéd megkímélni a babarózsaszín lelkét a traumától, hogy az éjszaka közepén rátörjön egy tucat símaszkos, bilincsbe verjék a tündérfit és elhurcolják. Szóval, jó fej vagy. Magadra vállalod, hogy te majd beviszed szépen a barátodat, csak azért, hogy megkíméld minden kellemetlenségtől. Bekopogsz hozzá a kávéval a kezedben. Vadidegenek nyitnak ajtót, miközben éppen összetúrják a cuccait. Mielőtt bármit reagálnál, minden figyelmeztetés nélkül gyomorszájon vágnak. A kávét leejted, az ráfröccsen a kedvenc ingedre. – Itt egy csúnya foltra mutatott. – Ekkor átfut az agyadon, hogy megérte-e az örökkévalóságnak tűnő tíz percig sorban állni azért a kibaszott löttyért! Miután ezeket végiggondoltad, zsákot húznak a fejedre. Aztán itt vagy. Azzal, akinek a kávét vitted. Lehet, hogy nálad ez egy tipikus hétfő reggel, de én nem ehhez vagyok szokva. Tudod jól, hogy rossz az emésztésem, és ezt az egészet valahogy nagyon nehezen tudom megemészteni. Egyáltalán, van fogalmad arról, hol vagyunk? – kérdezte, majd azzal a lendülettel meg is válaszolta a kérdését. – Egy rohadt dzsungelben, baszd meg! És tudod, mi a legrosszabb az ittben?

– Nem, Rikki, nem tudom, hogy mi a rossz az „ittben”. De azt tudom, hogy ez nem dzsungel, hanem fenyves.

– Teszek rá, hogy ez milyen rohadt tündérerdő mesevilágban! Teszek a mókusokra és minden féregre, ami itt most zizeg-mozog! A lényeg, az itt! És az a lényeg, hogy rohadtul nem tudjuk, hogy hol az a rohadt itt! De azt tudom, hogy már réges-régen az irodában kéne üldögélnünk.

– Ne remegjél már! Rád sem ismerek. Ezerszer nagyobb csávából is kimásztunk már, nem?

– Fogd be a szád, vagy esküszöm, én fogom be, de úgy, hogy azt megemlegeted!

– De… – Rikkinek ennyi is elég volt. Eddig egyszer láttam ilyet tőle. Eltorzult az arca, és nekem ugrott.

– Azt mondtam, fogd be! – morogta, miközben földre tepert. A közelben lévő kidőlt fatörzsről jókora mohapárnát szakított le. A számba tömte. Úgy látszik, most ez a tömködés a módi. Ezt követően Rikki óhajának megfelelően néma csöndben töltöttük el a következő pár órát a számunkra megfelelő kivezető út keresésével. Vágyait tiszteletben tartottam, így természetesen közreműködtem és kussoltam, de csupán azért, mert nagyon lekötött a bal oldali őrlőfogaim közé szorult mohadarabka eltávolítása. Kicsivel a szomjhalál előtt leltük meg a civilizáció első jelét. Sosem gondoltam, hogy valaha így fogok örülni egy aszfaltútnak. Mint tudjuk, az utaknak van egy olyan nagyszerű tulajdonságuk, hogy valahonnan valahová tartanak. Ketten voltunk, és két irányba néztünk.

– Merre? – Az út szélén magányosan heverő műanyag palackot kezdtem rugdosni. – Te vagy a főnök!

– Gőzöm sincs. Jelenleg két dolog jár a fejemben. Az első az, hogy itt és most kinyírhatnálak és ezt senki, soha nem tudná meg. Hogy őszinte legyek, szívem szerint ki is használnám ezt a lehetőséget. De a sors nem kegyes hozzám. Valamiért nem csipáznak a föntiek, így a második, számomra kevésbé kellemes megoldást kell választanom. Követnem kell az utasítást és beviszlek. Ne mozdulj, várjá’ itt, mint a cövek! Rikki eszelősként kezdett körbe-körbe járkálni. Hol az út egyik oldalát szegélyező domboldalra felmászva, hol távolodva vagy éppen a túloldali árkon-bokron átgázolva igyekezett térerőt fogni a telefonnal, amit még a Volvóban talált. Én csak vártam és vártam és vártam, mint mindig.