A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Karina Halle: Shooting Scars, Forever, 2014

Fordította

LAIK ESZTER

© Karina Halle

Hungarian translation © Laik Eszter, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-16-8

Első fejezet

– Te is azt akartad, hogy elkapjalak, nem igaz? – kérdezte Javier, és a hangja úgy hasított az agyamba, mint valami fúró. Kipillantottam Arizona száraz, durva, sivatagi tájképére, amely hátrafelé száguldott az ablakom képernyőjén, és próbáltam felidézni, mi is történt. Nem, ez nem álom, nem valami ócska forgatókönyv; ez maga a valóság. Ott ültem egy sportterepjáró hátsó ülésén, amit egy gengszter vezetett, miközben rémálmaim lovagja, az exbarátom terpeszkedett közvetlenül mellettem. Adtam Camdennek egy második esélyt az életre, a szerelemre és minden egyébre azzal, hogy a saját esélyeimnek úgyszólván nyakát szegtem. Most Javier fogságába kerültem, aki hat évig üldözött, de végül elkapott.

Egy olyan férfi csapdájába estem, aki vagy szeretni akar, vagy kinyír. Javier Bernal esetében nem létezett arany középút.

– Nos, nem így van? – ismételte. A szemem sarkából láttam, ahogy legyint egyet, a karórája üvegén megvillant a nap sugara, ami áthatolt a színezett ablaküvegeken. – Ó, nem számít. Úgyis tudom.

Nem szándékoztam bekapni a csalit. Továbbra is ki akartam bámulni az ablakon, és úgy tenni, mintha mindez nem is létezne. Elnyomni a dühöt, amely a lábujjamtól kúszott felfelé a tagjaimba, elnyomni az undort és a legyőzöttség keserű kínját, amely a mellkasomra nehezedett.

Hát mégis megtalált.

– Lenyomoztad a mobiltelefonomat – nyögtem ki nehezen, mivel kiszáradt a szám, és a nyelvem a szájpadlásomhoz tapadt.

Javier felröhögött. Ettől felálltak a pihék a karomon.

– Komolyan mondod? A mobilod. Angyalka, te nem Jason Bourne vagy.

Szerettem volna gúnyosan kacagni azon, ahogy a Jasont kiejtette, és felhorkanni a régi becenevem hallatán. Ezelőtt hat évvel voltam utoljára „angyal”. De az az angyal törött szárnyakkal és összetört szívvel már réges-rég meghalt.

Javier folytatta:

– Nem tudom lenyomozni a telefonodat, ha nincs hozzáférésem fizikailag.

– Akkor biztos a kocsit követted – mondtam, még mindig az ablaknak.

Újabb hideglelős nevetés.

– Egész idő alatt az autót követni? Voltak embereim, akiket ráállítottam. Elég nagy kockázatot vállaltál azzal, hogy vezetted, kábé mintha egy villogó „itt vagyok” feliratot raktál volna magadra. De nem, az autóban sem volt nyomkövető. Miért tennék olyat a saját kocsimba?

– Arra az esetre, ha valaki ellopná.

– Csak te voltál képes erre, szívem.

A hangja az utóbbi szónál elmélyült, szinte együttérzőn elcsuklott. Javier felé fordítottam a tekintetemet, de azon nyomban meg is bántam. Ekkor döbbentem rá, hogy egészen mostanáig csak megpróbáltam átnézni rajta, mintha valami hologram lenne – hiába.

Javier haja most hosszabb volt, de ugyanolyan sűrű és sötét. Az arca valamivel keskenyebb lett az évek alatt, de a teste szélesebb és erősebb. Úgy festett, mint egy sárga szemű oroszlán fehér lenvászon öltönyben, olyasféle teremtmény, aki hatalmasabb, mint egyes testrészeinek összessége. Minél tovább bámultam, annál jobban összeszűkült körülöttem a tér.

Rám mosolygott, a szeme csak úgy villogott. Nem volt épp kedves mosoly, és én gyorsan lesütöttem a szemem, mert úgy éreztem, minél kevesebb szemkontaktust teremtek vele, annál jobb. Futólag megpillantottam a Vágy feliratot a csuklójára tetoválva, amit részben eltakart a karórája.

– Ellie Watt – mondta lágyan. – Nem tartott soká, amíg kinyomoztam, mi a valódi neved. Ami azt illeti, olyan volt, mintha a neved egy szép napon csak úgy belebegne az ablakomon. Szóval jobb, ha megjegyzed: ha menekülsz és a saját neved használod, akkor bármelyik kibaszott idióta könnyedén levadászhat.

Erősen pislogtam, és újból kinéztem az ablakon. Olyan óvatos voltam Camden nevével; a legkisebb részletekbe menően ügyeltem, hogy soha ne találhassanak rá Connor Malloy néven. De magamért nem tettem meg ugyanezeket az óvintézkedéseket. Abban a pillanatban, amint tudtuk, hogy Javier és az emberei a nyomunkban vannak Palm Valley-ben, abban a pillanatban, amint Nevadába indultunk, óvatosabbá kellett volna válnom. Sokkal inkább önmagamra kellett volna összpontosítanom, mint Camdenre. Javier lenyomozott egészen a laughlinbeli menedékházig, és én még azután is azt hittem, elég okos vagyok, ha egy régebbi bőrömbe bújok.

Nos, nem voltam elég okos.

– Voltak embereim, akik vártak rád Las Vegasban, tudod – mondta Javier, miközben a körmét piszkálta. – Nem volt túl nehéz kitalálni, hogy az lesz a következő hely, ahová mész, ha egyszer tisztára akarod mosni a pénzed. Elég pimasz voltál ahhoz, hogy ott maradj a Stripen, a környéken. Az egyik emberem kiszúrta a kocsidat – vagyis hát, az én kocsimat –, miközben arra hajtottál. Követett téged a szállodátokig, ahol tettél egy igazán felületes kísérletet az autó elrejtésére.

Nagyot nyeltem. Az undor ebben a pillanatban felülmúlta a legyőzöttséget.

– Most már rájöttem, angyalka, hogy egyáltalán nem ismertelek elég jól. Nem is tudom, ki volt az, akit ismertem. De azt tudom, hogy nem vagy idióta. Igenis azt akartad, hogy megtaláljalak. Talán azóta szeretted volna, amióta elszöktél tőlem.

– Hová megyünk? – kérdeztem, és igyekeztem, hogy ne remegjen a hangom.

Javier sóhajtott.

– Már mondtam neked. A múltba.

– Nekem sok múltam van. Válassz ki egyet!

Javier hátradőlt az ülésen, a lábát szétvetette, a térde hegye egy töredékmásodpercre megérintette a lábamat. Épp csak hogy. A maga módján így emlékeztetett rá, hogy hol vagyok. Néztem az eltűnő sziklás tájat, és töprengtem, milyen körülmények között minősül elővigyázatlanságnak, ha az ember kiugrik egy száguldó kocsiból.

– Gyerekzáras… – duruzsolta Javier, és azt kívántam, bárcsak eltűnne a francba az agyamból. – És: a mi múltunkba megyünk vissza. Emlékszel még rá?

– Nem. – Nem is hazudtam akkorát. Olyan sokféle múlttal rendelkeztem már, hogy nem volt olyan nehéz eltemetni valamelyiket az összes többi közé. Miután annyi évvel ezelőtt elhagytam Javiert, csak annyi ideig emlékeztem a fájdalomra, csalásra és megaláztatásra, amit őmiatta szenvedtem el, ameddig feltétlenül muszáj volt. Csak annyi ideig, amennyi ahhoz kellett, hogy másvalakivé váljak, aki nem követi el még egyszer ugyanazokat a hibákat. Aztán elfelejtettem őt.

– Te most csak meg akarsz bántani engem. – Nem is hangozhatott volna őszintétlenebbül.

Megköszörültem a torkomat.

– Szomjas vagyok. Van vized?

– Majd később. Először is meg kell beszélnünk valamit.

Odafordítottam a fejem, és gyilkos pillantást lövelltem rá.

– Nekünk nincs semmi megbeszélnivalónk.

Széles ajka mosolyra kunkorodott. Csodálkoztam, hogyan találhattam ezt az embert valaha is vonzónak. Talán elment az eszem.

Ekkor megcsörrent a telefonom, amitől összerezzentem. A nadrágzsebem felé nyúltam, de Javier gyorsabb volt nálam. Az ujjai szorosan összezárultak a csuklómon, és kicsavarta, elrántotta a testemtől, miközben a másik kezével kitépte belőle a telefont. Leszorította a karomat, és a kocsi ajtajához szegezett, miközben megnézte a telefon képernyőjét. A tekintete egy pillanatra felvillant, aztán megnyomta az ablakot leeresztő gombot, és kihajította a telefont.

Aztán az ablak egy pillanat alatt ismét felcsúszott, és Javier úgy ült a helyén megint, mintha mi sem történt volna. A csuklómat az ölembe ejtettem, piszkosul fájt. Javier hátrasimította a haját a füle mögé, és magában vigyorgott.

– Ne aggódj! Majd veszünk neked egy újat.

Lenéztem a csuklómra, a vörös nyomok, amelyeket az ujjai hagytak, gyorsan halványultak. Azelőtt sosem emelt rám kezet, legalábbis így, a szexualitást mellőző jelleggel, és az igazat megvallva, ez kijózanítóan hatott. Amióta beültem az autóba, most először éreztem, hogy félek.

Mibe kevertem magam?

– Nahát akkor, mesélj nekem erről a Camden McQueenről!

A szívem nagyot dobbant a mellkasomban.

– Biztos vagyok benne, hogy többet tudsz róla, mint én.

– Megtudtam róla egyet s mást, nem tagadom. De ti mintha egészen bizalmas viszonyba kerültetek volna.

A szavaiban maró sav égett, átszivárgott a sima felszínen. Semmit sem akartam kevésbé, mint megtárgyalni vele a viszonyomat Camdennel, de merő haragból úgy éreztem, mégis meg fogom tenni. Ennyi év után, fura módon, még mindig zavarta Javiert, hogy egy másik férfival lehetek. És azt hiszem, valahol, valahogy én is őriztem magamban némi bosszúvágyat.

– Basztam vele, ha ez az, amit tudni akartál – mondtam vakmerően. Megmondtam Camdennek azt is, hogy szeretem – jutott eszembe, és forgattam magamban a mondatot, játszadoztam vele, mint valami kézigránáttal, hogy odavágjam-e, de úgy döntöttem, biztonságosabb, ha megtartom magamnak.

Javier egy pillanatra megmerevedett mellettem.

– Juj, de durván hangzik.

– Na ja, igen – húztam el a szám. – A dolgok pont azok, amik.

– És semmi több?

Megint csak jobb meggyőződésem ellenére ránéztem.

– Mit akarsz tőlem, Javier? Biztos nem arról van szó, hogy Camden megkefélt-e vagy sem, mert erre már tudod a választ.

– Azt akarom – mondta Javier lassan, szándékosan vontatottan ejtve ki a szavakat, és megnyalta az ajkát –, hogy te meg én dolgozzunk együtt.

Majdnem felröhögtem. Ami azt illeti, egy kis horkantás ki is szakadt az ajkaim közül.

Felhúzta egyik tökéletes szemöldökét, és felém fordította a fejét.

– Ezt viccesnek találod?

A kulcscsontomra fektettem széttárt ujjaim.

– Inkább ijesztőnek.

– Eden – kezdte Javier, aztán összeszorította a szemét, és megrázta a fejét. – Ellie… ugye nem hiszed azt, hogy csak úgy a semmiért vagy itt?

– Majd te megmondod, miért. Elraboltál egy anyát meg egy gyereket csak azért, hogy megszerezz. Kifizettél ezért nem is tudom, hány dollárt. Most itt vagyok. Bármilyen célra is szánsz. És azt mondod, ennyi év után, hogy azért kajtattál fel, hogy dolgozzunk együtt?

Rajtam tartotta a szemét, ami egyre inkább aranyszínűnek tűnt a beszivárgó fényben. Állhatatosan nézett. Nem is pislogott. Idegesítő lett volna, ha nem tudom pontosan, hogy ez most egy teszt. Aki előbb félrenéz, az veszít. Én még nem veszítettem, és nem is fogok – tisztában voltam vele, hogy mi a tét.

Egyenesen farkasszemet néztem vele.

– Nos, igen – mondta Javier pár perc után. Megint megnyalta az ajkát, amitől újból érzékeltem, milyen szomjas vagyok. – Már rég megtalálhattalak volna, ha akarom. El is engedhettelek volna. A kocsit, a pénzt, a válaszok hiányát…

– A válaszok hiányát? – ismételtem.

– Csak úgy elhúztál. Se búcsúüzenet, se telefon. Semmi válasz. – Lassan elvigyorodott, aztán figyelmét a kocsiablakon túlra fordította, ahol egy kamion robogott a sztrádán, mocskos kipufogógáz lengett a nyomában. – Tudod jól, angyalka, hogy szeretek válaszokat kapni a kérdéseimre. Olyan frissen, ropogósan faképnél hagytál engem, mint amilyenek az anyám vasalt lepedői.

Csak tátogtam, a nyelvem valami szilárd támasz után kapkodott a számban.

– Mi a francról beszélsz? Hogy én hagytalak ott úgy, mint…?

Javier megvonta a vállát.

– Nem érdekes, ez már a múlt.

Ez tényleg a múlt volt. A múlt, amivel kapcsolatban hatalmasat tévedett.

– Megcsaltál! – köptem ki, és mindjárt el is szégyelltem magam, hogy mennyi szenvedély van a hangomban.

– Igen – felelte, és a kezét a levegőbe emelte, mintha el akarna hallgattatni. – Úgy van. Időnként elfelejtem, hogy amit csináltam, az bizonyos értelemben helytelen volt. De az semmiség.

Nem volt semmiség – nekem nem. Rajtakaptam egy vörös hajú ribanccal, a saját ágyunkban, és ettől lettem én az, aki vagyok. Összetörte a szívemet, képtelenné tett arra, hogy szeressek, hogy újra bízzak, hogy… éljek. Ugyanúgy halálra rémített, mint egykor Travis. Nem volt semmiség. Talán, talán annak kellett volna lennie.

Mély lélegzetet vettem, tudatában annak, hogy valószínűleg élvezi, hogy ennyire kihozott a sodromból.

– Oké, szóval az neked semmiség volt. Megtalálhattál volna engem már évekkel ezelőtt, azt mondod. Akkor miért most? Csak nem magányos vagy? Erről lenne szó? Annyi a pénzed, amennyit akarsz, nincs elég lyuk, ahová bedughatod a farkadat?

Javier szeme keskeny hasítékká szűkült.

– Már nem vagyok ugyanaz az ember, aki hat évvel ezelőtt voltam, drágám. És látom, hogy te sem vagy az.

Ebben igaza volt. Javier nyilvánvalóan a hátrányára változott. És én?

Hülye kérdés.

– Azt értem, miért gondolod, hogy úgynevezett… hm… kényes okokból üldöztelek – folytatta Javier. – De nem ez a helyzet. Mi mindketten ugyanazt akarjuk. És most az egyszer úgy gondolom, te vagy az, aki könnyebben juthat hozzá.

Összeráncoltam a homlokomat.

– Ne mondd már nekem, hogy leckére van szükséged a szélhámosság művészetéből.

Most először láttam, hogy valódi mosoly terül szét az arcán.

– Más dolgokban ezerszer jobb vagy, mint én, Ellie. Van valamid, ami nekem nincs. Vannak kapcsolataid, hozzáférésed bizonyos dolgokhoz, és ha kell, nőies vonzerőd. Isten a tudója, mennyire odavoltam érte valaha.

A tekintete végigsiklott a testemen a lábujjamtól kezdve a fedetlen karomig. Oda, ahol a tetoválásom, az ő tetoválása körbefogta a bicepszemet, mint valami anakonda, és kiszorította belőlem az életet.

– És mi van akkor, ha nem segítek neked? – kérdeztem, megköszörülve kiszáradt torkomat. Szomjas voltam, és minél többet gondoltam rá, hogy mit tehet velem Javier, ha visszautasítom, annál jobban szomjúhoztam a folyadékot.

– Nem hinném, hogy visszautasítanál – mondta Javier teljes magabiztossággal. Előrehajolt, és rákoppintott a színezett üvegre, ami elválasztotta tőlünk a sofőrt. – Agua, dos – szólt oda, mire a kopasz sofőr előrehajolt, és előhúzott két vizespalackot. Javier egyet odaadott nekem, aztán az ablak ismét felhúzódott.

Gyorsan letekertem a kupakot, és nagyot húztam a palackból. Hűvös volt, furán édes, és alaposan csillapította a szomjúságomat.

– És ha visszautasítom? – kérdeztem megint, megtörölve a számat.

Javier lassan szürcsölte a saját italát, rám szegezve a tekintetét, túlságosan is bizalmasan, túlságosan is fürkészően.

– Megvan a módja annak, hogy megmutassam neked a nagyobb távlatokat. De most igyál!

Erre rögtön elvettem a palackot a számtól.

– Hogy te milyen gyanakvó vagy, Ellie! – búgta Javier. Éreztem, hogy a palack kicsúszik az ujjaim közül, miközben próbáltam megmarkolni. Javier kivette a kezemből, és hátranyomta a két vállamat, úgyhogy nekidőltem az ülésnek. Javier ujjai durvábbak voltak, mint amire emlékeztem, de forrók, mintha valami fűtőtest tüzelné őket. Minden süket és kusza lett. Az autó belseje örvényleni kezdett.

– Természetesen – búgta Javier, miközben előrehajolt, és a szemembe nézett – jogod van hozzá. Eden White túlságosan is bizalomteli volt…

A fejem lehanyatlott az ülésre. Zöld és arany szikrák villogtak a pupillái körül, s láttam a finom ráncokat a szeme sarkában, meg egy fürt sószínű hajat, ami előmerészkedett a homloka közepénél. Javier megöregedett. És ennél semmi sem lehetett ijesztőbb.

– Aludj jól, angyalom – duruzsolta, és a hangja hullámzó rezgéseken keresztül érkezett hozzám. A fények körben forogtak, aztán minden elsötétült.

Második fejezet

CAMDEN

Hazudott. Kibaszott módon hazudott!

Tudhattam volna, hogy ez lesz. Sejthettem volna, hogy nem fog jól végződni. Tudhattam volna abban a percben, amikor Javier rátelefonált – kizárt, hogy lemondjon róla, ha már egyszer a magáénak tudta. A fickó nem volt olyan gyenge, mint én, ennyit a javára kell írnom. Nem ő volt az, akit otthagytak a sziklakertben, és akit két seggfej gengszter húsos mancsai tartottak vissza erőnek erejével, miközben nézte, hogy a csaja elmegy. Nem, az én voltam, Camden McQueen.

Már megint végig kellett néznem, ahogy eltűnik a szemem elől, csakhogy ez már nem a középiskola volt, és nem a sulifolyosó.

Otthagyott egy porfelhőben, összetört cseresznyevirág-bimbók forgatagában, ami fojtogatta a szívemet.

Alighanem üvöltöttem utána magamon kívül, öreg barátom, a düh minden erejével. Utáltam magamban ezt – ha elveszítem az önuralmamat, elveszítem magamat –, a feketeség, ami leülepedett a csontjaimban, elhatalmasodott rajtam, és kirugdosta belőlem az eszemet a bőrömön át. Mindent más szemszögből láttam, de onnan is minden teljesen elcseszettnek tűnt.

És az a sok sírás! Az én gyönyörű kisfiam, Ben, mindössze hároméves, ott zokogott az anyja karjában, és én tudtam, hogy vissza kell szereznem az önuralmamat. Az üvöltés, a küszködés semmit sem old meg. Őrá kellett gondolnom, meg a volt nejemre, Sophiára. Arra kellett gondolnom, hogy sürgősen elmenjünk onnan, vagy hogy Javier emberei tűnjenek el sürgősen onnan, a tetoválószalonomból, a Fekete Tűkből. Uralkodnom kellett magamon.

Befogtam a számat, majdnem elharaptam a nyelvem. A szívem majd meghasadt, lüktetett és a torkomban dobogott. De a csőlátás véget ért, és a sivatagi égbolt egyszeriben megint olyan ragyogó lett, amilyen mindig is volt.

A terepjáró, Ellie – már rég eltűntek.

– Vegyétek le rólam a kibaszott mancsotokat! – horkantam fel, és kirántottam magam a gengszterek szorításából. Végre levették rólam a vastag, mocskos ujjaikat. Megfordultam, és alaposan megnéztem őket magamnak. Olyan volt a testfelépítésük, mint a hátvédeknek: két háromajtós szekrény óriási fejjel, ami belül üres, és arra van programozva, hogy végrehajtsák Javier utasításait. A velejükig férgek.

– Eltakarodtok, vagy hívjam a rendőrséget? – kérdeztem, habár tudtam, hogy nem szeretném az apámat belekeverni ebbe. Mint Palm Valley seriffje könnyűszerrel kipenderíthette őket bárhonnan, de közben porig alázott volna engem is.

A fickók egymásra néztek, de nem szóltak semmit.

– Arra semmi szükség – mondta Raul, aki a veranda nyikorgó falépcsőjén lépegetett lefelé a hátam mögött. Kiment a fejemből, hogy ő is itt van, ott őrködött Sophia és Ben mögött egész idő alatt, mint valami dühös darázs a kivagyi öltönyében. – Kivéve persze, ha a zsaruk nincsenek máris úton idefelé a műsor miatt, amit itt rendeztél.

Lenyeltem a mellkasomból feltörni készülő tűzhányót, és élesen belélegeztem az orromon át, amint a vézna, nyomott baseballkesztyű-képe közelebb tolult az enyémhez.

– Ha azt hiszed, én csináltam itt jelenetet, akkor te még nem láttál semmit.

Szárazon mosolygott, és olyan faszfej képet vágott, mint akinek semmi hatalma nincs. Ha nem tudtam volna biztosan, hogy a másik két baromnál töltött fegyver van, akkor kirúgom a fogait.

– Elmegyünk – szólalt meg Raul, és összefonta a karját a mellkasán. A tekintetem egy pillanatra megakadt egy forradáson az állán, és egy fájdalmas pillanatig felrémlettek előttem Ellie lábán lévő sebhelyei, éreztem őket a tetoválópisztolyom alatt, a tenyerem alatt, a nyelvem alatt.

– Hát te? – vakkantotta újra Raul, kibillentve fantáziáimból, mielőtt még jobban elmerültem volna bennük.

Ránéztem.

– Semmi közöd hozzá.

Vállat vont, mintha ő lenne Javier kisöccse.

– Ha lenne eszed, eltűnnél erről a helyről. Fogd a feleségedet meg a kölködet meg a mocskos pénzedet, és tűnj el innen.

A volt feleségem, akartam mondani, de a mocskos pénz kifejezés mélyebbre szúrt.

– Vagy mi lesz? – kérdeztem kihívón és ostobán. Most is be kellett volna fognom a pofám, hagyni az egészet a francba, de úgy éreztem, csak bosszantó senki vagyok, ha egyáltalán vagyok valaki.

Raul felvonta a szemöldökét.

– Semmi. Mi itt – odabiccentett a két fickóra, a kifejezéstelen, dagadt pofájukra – végeztünk veled. – Fejét az utca felé fordította, ahol emberek húztak el kocsikkal, mintha nem épp életveszélyes fenyegetések, tönkretett és örökre megváltozott életek tanúi lettek volna egy pillanatra. A két fickó biccentett, és mindhárman elsétáltak mellettem, keresztül a letaposott sziklakertemen, amelyben majd tovább burjánzanak a növények akkor is, ha sorsára hagyom a boltomat, hadd borítsa pókháló, por és feledés. Mert el kellett mennem, ha nem is Raul miatt. Azért kellett elmennem, mert már meghoztam a döntésemet hetekkel ezelőtt.

Raul megállt a járdán, amely csak úgy öntötte magából a forróságot. Elővett a zakójának zsebéből egy napszemüveget, és egy pillanatig csak tartotta a kezében – két szeme mint két kis fekete pötty a vakító napsütésben.

– Ámbár – mondta hangosabban, reszelős hangon – az, hogy mi itt végeztünk veled, nem jelenti azt, hogy Javier is végzett. Akárhova mész, azt a nőt ne keresd többet. Mert ha mégis, akkor az lesz a temetésed napja. Meg az övé is.

Felcsúsztatta a napszemüveget a pofájára, aztán ő meg a két barom eltűntek az utcán arrafelé, amerre, gondolom, előre kitervelték.

Hittem ugyan Raulnak, amikor azt mondta, hogy befejezte velünk, de ettől még nem éreztem magam nagyobb biztonságban. Lassan megfordultam, és ránéztem Sophiára és Benre. Sophia a fiam kezét fogta, aki az anyja lábához simult. Sophia másik kezében ott volt a táska, tele pénzzel. Azt pont ugyanolyan szorosan fogta.

A tekintetünk találkozott, a mai nap folyamán talán először úgy igazából. Egek, még így is, hogy a veranda árnyékában állt, látszott, hogy lángol a tekintete, és nem olyan tűz lobogott benne, amelynél szívesen megpörkölődtem volna. A francba, ezt nem tudtam megúszni, hiába próbáltam kerülgetni eddig!

Mindazok után, amin keresztülmentem, nevetségesnek tűnt, hogy akár csak egy kicsit is, de tartok az exemtől. Pedig így volt, elismerem. Mondjuk, ezen a ponton bármit képes lettem volna elismerni. Féltem attól is, hogy mit fogok érezni iránta, meg attól is, hogy ő mit akar, hogy érezzek.

Közben meg Ellie ott van egy kocsiban Javierrel. Vajon ő is fél most? Fél attól, hogy Javier milyen érzéseket kelt majd benne? Vagy ez a félelem csak nekem jutott?

Ezeket a gondolatokat kisepertem az elmémből, mint valami elszabadult hajfürtöt, és felsétáltam a lépcsőn Sophiához meg a fiamhoz, miközben az ujjammal csettintgettem, hogy levezessem a feszültséget, ami felgyűlt bennem.

Megálltam a legfelső lépcsőfokon, és így egy szintbe kerültem vele. Kis termetű nő volt, nem annyira az alakját, mint a magasságát tekintve. Vagy harminc centivel alacsonyabb volt nálam, habár a csípője meg a combja kitettek magukért – olyasféle adottság ez, ami annak idején megbabonázott.

– Sajnálom – mondtam nehezen forgó nyelvvel, a szemébe nézve, és úgy is gondoltam.

Sose hittem, hogy képes lenne elengedni azt a pénzestáskát. Amikor mégis megtette, a táska akkora csattanással landolt a veranda deszkapadlóján, hogy csak úgy visszhangzott. A következő pillanatban pedig a nyitott tenyere csattant az arcomon. Gyorsan ütött meg, előbb az egyik arcomat egy villámszerű mozdulattal, majd visszakézből a másikat a kézfeje hátával, és a szám sarkát találta el. Pokolian csípett. Visszatartottam a lélegzetemet. Ha most dühbe gurulok, abból baj lesz – a dühbe gurulás miatt volt ő az én exfeleségem.

– Ezt megérdemeltem – mondtam nyugodtan, gondosan kerülve a tekintetét.

– Fogd be a pofád! – üvöltötte, és nyál spriccelt a szájából. Ben, az isten áldja meg az ártatlan kis szívét, csak nyüszített, és még szorosabban ölelte az anyját, de már nem sírt. – Fogd be, te rohadék seggfej! Te… – Elhalkult, és amikor már azt hittem, megnyugszik, megint megütött. Aztán könnyekben tört ki, és lehorgasztotta a fejét. A pénzestáska a lábánál hevert. Nem tehettem róla, Benre kellett pillantanom, a kisfiamra, aki úgy nézett fel rám, mintha nem egyszerűen csak egy gonosz ember lennék, aki megríkatta a mamáját, hanem egy komplett idegen. Valójában mindkettejüknek idegen voltam, és mit se számított, hány levelet írtam nekik. Mi hárman már elvesztünk egymás számára.

– Hé – mondtam lágyan, és Sophia köré fontam a karjaimat. Megmerevedett, de hagyta. Az egyik kezemet rátettem Ben fejére. Jó pár percig álltunk így, vér szerint egy család, ha nem is szív szerint. Sophia tovább hüppögött.

– Azt sem tudom, hol kezdjem – szipogta, a hangját elfojtotta könnyekben ázó mellkasom.

– Hülyeséget csináltam – mondtam neki, gondolván, hogy jobb, ha elismerem, mintha nem.

– Tudom – mondta, és hangjába visszatért az él. Felemelte a fejét, az arca csak centiméterekre az enyémtől. Eszembe jutott, milyen nehéz volt régebben ilyenkor megállni, hogy megcsókoljam, most meg milyen könnyű ugyanez. A szeme és arccsontja táján vöröslöttek a horzsolások, ahol valaki – talán Javier? – megütötte. Ettől megint felfordult a gyomrom.

– Sajnálom – suttogtam, de Sophia elhúzódott tőlem. – A fiunknak mindig csak a legjobbat akartam egész idő alatt. El akartam menekülni ebből az életből, abból az életből, amibe a… fivéreid… belekényszerítettek.

Hevesen letörölte a könnyeit, mintha égetnék az arcát.

– Te kényszerítetted bele magad abba az életbe. Te…

– Megütöttelek – mondtam. Még ő is kissé döbbentnek tűnt, ahogy ezt így kimondtam ennyi év után. Rátettem a két kezem a vállára, és szorosan tartottam, lehajtottam a fejem, és egészen közel hozzá folytattam. – Megütöttelek. Erre nincs mentség. Már elegem van abból, hogy mentegessem magam. Megütöttelek, és utálom magamat ezért, és utálom, hogy ez lerombolta azt, ami köztünk volt. A családunkat. Nem tudom meg nem történtté tenni, és ezzel együtt kell élnem. Igazán sajnálom, Sophia. Őszintén, és nagyon sajnálom, amit veled tettem.

Sophia könnyes szemmel emésztette a hallottakat. Nem vártam tőle, hogy megbocsásson, másrészt nem is érdekelt, hogy megteszi-e. Ahogy egyszer Ellie-nek mondtam, nem bántam a tetteim következményeit, legfeljebb magukat a cselekedeteket. És az eltelt hosszú idő alatt végig kifogásokat kerestem, Sophiát hibáztattam valamiért, ami teljes egészében az én hibám volt. A vérmérsékletem, a haragom, öreg barátom, a düh – szerettem volna már végre megfékezni. Birtokolni és elpusztítani. Hát nem ez az, amiről a második esély szól?

Lehajoltam, és felvettem a pénzestáskát. Sophia kezébe nyomtam.

– Ezt a pénzt nem én kerestem meg. Nem is kértem. Gyűlölöm azt, amiért itt van. De ha egy második esélyt jelent számunkra, akkor talán nem ez lesz a sok hűhó semmiért.

– Ki mondta, hogy szeretnék veled egy második esélyt? – kérdezte Sophia. Igaza volt. Soha nem is feltételeztem, hogy szeretne.

– Nekem úgy tűnik, az lenne a helyes, és meg kellene próbálnunk. Figyelj rám, Sophia! Nem engedhetem, hogy minden úgy menjen tovább, ahogy eddig. A fivéreid… Őrültté változtattak téged. Az az élet nem volt élet, sem pedig család. Én pedig lehetek a családod.

– Még akkor is, ha közben egy másik nőbe vagy szerelmes? – mutatott rá Sophia. – Ki volt az? Ki volt az a nő, aki megérte ezt mind?

– Egy régi barát – feleltem egyszerűen, és nem törődtem a szívembe hasító fájdalommal. Még a nevét sem szerettem volna kimondani, most nem, amikor itt álltunk Palm Valley színpadán, ahol azt kellett éreznem, hogy egyre távolabb és távolabb kerül tőlem. Most arra kellett figyelnem, ami itt volt közvetlenül előttem: Benre és Sophiára. Itt a pénz az új élethez. Először is a biztonságunkat kell megteremtenem, mielőtt egyáltalán elkezdek ábrándozni Ellie-ről.

Gyűlöltem azt, hogy választanom kell.

– Kérlek, mielőbb menjünk el innen. Egy biztonságos helyre. Kitaláljuk, hogyan tovább, együtt megbeszéljük a következő lépéseket.

Sophia megfordult, és a háta mögötti házra nézett, a gyönyörű tetkószalonomra, amely hazugságokból épült, tintával kipingálva.

– Ez nem biztonságos? Ez itt az otthonod.

– Ez itt soha nem lesz biztonságos. És már nem az otthonom.

Bólintott, úgy látszott, hogy megérti.

– Szóval akkor most azonnal menni akarsz, csak így? Az apád…

– Én már egyszer elmentem innen, Sophia. Most sem kellene itt lennem. – Nem lett volna szabad olyan ostobának lennem, hogy azt higgyem, egy olyan ember, mint Javier, nem fog utánam eredni és elvenni tőlem mindent, amit szeretek. Néhány dolgot visszaadott, és most gondoskodnom kell róla, hogy legalább ezek működjenek.

Rápillantottam a túrakocsira, az autóra, amit Ellie Josénak nevezett, és ott csücsült a felhajtón. Már olyan sokat látott! Itt az ideje, hogy újra körülnézzen a világban.

Megragadtam Sophia kezét, és megpróbáltam Ben kis mancsát is megfogni, de ő elhúzta tőlem. Vajon felismerné önmaga képét hátul a lábikrámra tetoválva? Eljön az a nap, amikor megérti, milyen sokat jelentett nekem? Szerettem volna ismét apának érezni magam. Szerettem volna, ha ő is úgy érezheti, hogy van apja.

Épp hogy elértük a kocsit, amikor hallom, hogy valaki rám kiabál az utcáról.

– Camden!

– Affenébe – mormogtam az orrom alatt, és megfordultam, hogy megnézzem, ki az.

Nem más volt, mint Audrey Price, az egyik ügyfelem. Sápadt bőre úgy ragyogott a forró nap alatt, mintha egyenesen a bőrrákra várakozna. A karján ott díszlettek a cseresznyevirágok, amelyeket pár héttel ezelőtt elkezdtem kitöltögetni. Azon a napon, amikor Ellie-vel találkoztam. Ugyanolyan cseresznyevirágok, mint amilyeneket később Ellie lábszárára varrtam.

– Ez meg ki? – kérdezte suttogva Sophia.

– Az egyik vendégem – mondtam, és felöltöttem legelbűvölőbb mosolyomat, ahogy Audrey közeledett. – Mi újság, Audrey? Hogy van a tetkód?

Megállt előttünk, és gyorsan felmérte Sophiát a retró napszemcsije fölött. Először őt, azután Bent, aki még mindig olyan csendes volt, akár egy kisegér. Végül rám nézett.

– Valamelyik nap kerestelek. De zárva voltál – méregetett Audrey némileg feszélyezetten, és visszacsúsztatta helyére a napszemüvegét.

Vállat vontam olyan könnyedén, amennyire csak tudtam.

– Nyaralni megyek a családommal.

Audrey megdermedt, aztán a feje Sophia és Ben felé fordult, hogy még jobban szemügyre vegye őket. A szája tátva maradt. Az erős napfényben mi sem volt egyértelműbb, mint hogy Sophia is megütközött a hallottakon. – Család? Én… én nem tudtam, hogy… bocsánatot kérek!

– Nincs miért – mondtam neki, és tudtam, hogy Audrey most végigpörget a fejében pár forgatókönyvet. Mindig is vonzódott hozzám, ez világos volt. És az se segített ezen, hogy egyszer késő éjszaka kitetováltam a seggét, amiért cserébe leszopta a farkamat. Na mármost ez mind együtt, kombinálva azzal, ami egy eltitkolt feleség–gyerek-kombónak látszott, valamint a házastársi bántalmazás félreérthetetlen esetének, alighanem még sokkal rosszabb színben tüntette fel az egész szitut.

De hát ő sosem ismerte az igazi Camden McQueent, nemde?

Audrey feszesen rám mosolygott, és én továbbra is próbáltam laza lenni: – Csak elmegyek egy kis időre, szükségünk van egy kis családi életre, ez minden. Majd újra kinyitok, ha visszajöttem. Akarsz egy újabb időpontot? Hadd lássam! – s ezzel a karja után nyúltam, ahogy máskor is tettem, hogy megvizsgáljam a munkámat, hogy megnézzem, hogyan gyógyul, hogyan lesz egyre szebb, ahogy egybeolvad a bőrrel – ez olyasmi volt, amit időről időre mindig megcsodáltam. Azt mondják, a tetkók állandóak, de az én szememben alkalmazkodnak, örökké változnak.

Audrey elrántotta a karját, mintha az ujjaim maguk is éles tűk lennének, és egy feszélyezett mosolyt eresztett meg felém.

– Azt hiszem, jobb, ha megyek.

Lenyeltem a félelmemet, azt, ami megbénítana és itt tartana, hogy ne tűnjek fel rossz színben, és ne gondoljanak rosszat rólam.

– Rendben. Ugorj be egy hét múlva, vagy úgy valahogy. – Láttam rajta, hogy a szemében többé már nem a menő és szexi tetkóművész vagyok, hanem valami sokkal baljósabb. Nem fog visszajönni egy héten belül. És én egyébként sem leszek itt.

Audrey bizonytalanul felém biccentett, megfordult, és gyorsan elsietett, a magas sarkú cipői visszhangosan kopogtak a járdán.

– Minden vendéged ilyen szörnyű? – kérdezte Sophia, miközben odasétált a kocsi utasoldali ajtajához.

– Attól tartok, egyik se néz ki túl jól – mondtam, s erőltetetten vállat vontam.

– Ez több, mint hogy nem néz ki jól – felelte Sophia, miközben behajította a pénzzel teli aktatáskát a kocsiba, és komoran rám sandított. – Mert ez itt mind nagyon-nagyon rossz, Camden. Nem hiszem, hogy egyáltalán érted, mennyire rossz.

Ó, az a helyzet, hogy tudtam.

Még vetettem egy legeslegutolsó pillantást a Fekete Tűkre, majd beszálltam a kocsiba, nem is érezve a hőséget, amit egy ilyen vén kocsi tud magába szívni.