Tommy Hilfiger

AMERIKAI ÁLMODOZÓ
Életem a divat és az üzlet világában

Tartalom

Ez volt az utóbbi évtizedek legnagyobb karriertörténete a divatvilágban. Ebben a könyvben Tommy Hilfiger maga mondja el, hogyan lehet kistermetű, lányos arcú fiúból óriássá nőni. Ahogy azt is, hogy milyen volt, hogyan változott, és mivé lett Amerika és az amerikai álom.

A középszerűség nem opció – mondja Tommy. A küzdő szellem és az álmodozó lélek keverékéből gyúrt divatguru őszintén és humorral meséli el, hogyan vezetett az útja egy Elmira nevű unalmas kisvárosból a világhírig. A forradalmi 60-as évek heve segítette átlépni a korlátokat, és megadta az első lökést szárnyaló fantáziájának. New Yorktól Tokióig kísérhetjük figyelemmel a divat izgalmas és bódító világát, s a történetből a könnyek sem hiányoznak.

„Amerikai álmodozó. Szeretem ezt a címet, mert ráillik Tommyra, és nemcsak róla, aki a barátom, hanem rólam is szól, meg a helyekről, ahol megfordult, és a többiekről mind, akik formálták az egyéniségét, és a lehetőségekről, amelyek rendelkezésére álltak mindannyiunk számára, amikor volt bátorságunk átlépni a határainkat. Azt gondolom – még mielőtt a féktelen jazz-elmém elszabadulna, hogy a kultúrák ütközése és összemosódása, és az új szabályok felállítása, mind tükröződik a könyv címében, hiszen ő, Tommy mindig egy lépéssel előbbre jár. Ez a szellemiség hozott minket össze, amikor először találkoztunk, huszonöt évvel ezelőtt.” Quincy Jones

TOMMY HILFIGER
[Peter Knoblerrel]

AMERIKAI ÁLMODOZÓ
ÉLETEM A DIVAT ÉS AZ ÜZLET VILÁGÁBAN

Atlantic Press Kiadó

Budapest, 2017.

A fordítás a Ballantine Books (New York)

alábbi kiadványa alapján készült:

TOMMY HILFIGER: AMERICAN DREAMER

Copyright © 2016 by Tommy Hilfiger

Hungarian translation

©Dézsi Ibolya, 2017

Szerkesztette

Bakos Gyöngyi

Tördelés, tipográfia

Cseszkó Renáta

Felelős kiadó

az Atlantic Press Kiadó

igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

Tel: 212-2443

E-mail: atlantic.new@chello.hu

www.atlanticpress.hu

Hungarian copyright©2017

Atlantic Press Kiadó

Virginia Gerrity Hilfigernek, Richard Congdon Hilfigernek, William Henry Hilfigernek, James Cironának, Dee Ocleppo Hilfigernek, és gyermekeimnek: Alexandriának, Richardnak, Elizabethnek, Kathleennek és Sebastiannak.

Gyermekeim az én életem sója. Ők tartanak fiatalon testben és lélekben.

TH

Danielnek

PK

Ajánlás
Quincy Jones

Amerikai álmodozó. Szeretem ezt a címet, mert illik Tommyra, és ez nemcsak róla, a barátomról, hanem rólam is szól. A helyekről, ahol megfordult, és a többiekről mind, akik formálták az egyéniségét, a lehetőségekről, amelyek rendelkezésre álltak mindannyiunk számára, amikor volt bátorságunk átlépni a határainkat. Azt gondolom – még mielőtt a féktelen jazz-elmém elszabadulna, hogy a kultúrák ütközése és összemosódása, és az új szabályok felállítása mind tükröződik a könyv címében, hiszen ő, Tommy, mindig egy lépéssel előrébb jár. Ez a szellemiség hozott minket össze, amikor először találkoztunk, huszonöt évvel ezelőtt.

Gondoljunk vissza a ‘90-es évekre. A zenében forradalmi időszakot éltünk. Emlékszem, éppen a Hit Factoryn dolgoztunk néhány művész barátommal, amikor Kidada, a lányom, bemutatta őt, és én beleegyeztem, hogy együtt vacsorázom Tommyval. A megérzéseim mindig jók voltak, és ez volt az a pillanat, amikor a hip-hop új lendületet vett, és a városi élet valóságos kaptárként zsongott. A tehetségek, akikkel együtt voltam a stúdióban, akik a Vibe magazinban is szerepeltek, mind nagyon eredeti fazonok voltak, és különleges légkört teremtettek körülöttem, aminek Kidada is a része volt. Ő stylistként dolgozott a magazinnak és nemcsak a divattanácsadója, de a múzsája is volt Tommynak, és neki köszönhető, hogy Tommy komoly figyelmet kapott. Akkoriban a klasszikus, letisztult divatirányzatot képviselte, az Ivy League viseletére alapozva, ami a ‘80-as évek hivalkodó stílusa után üdítően hatott. Ja, persze, a tervezők dolgoztak zenészekkel korábban is. A Motown híres volt erről. De ez most más volt. Olyan lehetőség, amivel a zene és a divat igazán autentikus módon találkozott, úgy, ahogy addig még soha. Nem fellépő jelmezekről és kosztümökről beszélek, hiszen azt mindenki megoldotta igényének és stílusának megfelelően. Amit Tommy csinált, abban volt más, hogy felismerte a zenében az erőt, azt az erőt, amely a zenei lelkületnek tudományos esélyt adott arra, hogy egy fekete gettóból jövő gyerek, mint én, reménnyel és céllal vérteződjék fel. Rögtön tudta, hogy a zene lehet az az eszköz, amellyel a márkája világhírre tehet szert. Varázslatos este volt. Amikor azon az estén New Yorkban beszálltunk a Lincolnomba, már tudtam, hogy ennek a fickónak igazi lelke van, és felé fordulva azt mondtam: “Ember, kirobbanó sikered lesz!”

Tommy és köztem az első naptól egyetértés volt. Bár különböző világokból jöttünk – én rongyos kis kölyökként Chicagóból, Tommy pedig egy kisvárosból, mégis mindketten semmivel a tarsolyunkban vettük nyakunkba a világot, és tudtuk, hogyan kell keményen dolgozni, hogyan fejlesszük a velünk született tehetségünket, és mindig nagyban gondolkodtunk. És a töméntelen akadály leküzdése után, miközben építettem a saját karrieremet, éreztem, hogy Tommy éleslátása valamint lendülete nem mindennapi, és ez a pasi tényleg sikeres lesz.

Egy New York állambeli kisvárosban nőtt fel. A keményen dolgozó kilenc gyerekes szülők jó erkölcsi alapot nyújtottak. Tommy mélyen gyökerező zeneszeretete döntő szerepet játszott az első ruházati stílus kialakításában: trapézszárú farmerek személyre szabott foltozással, grafikával ellátott pólók és színes kabátok, amelyek az általa csodált művészek előtti hódolatát fejezték ki. A siker után bukás következett. Már sokszor mondtam, hogy van a zene, és van a zeneipar, és ha túl akarod élni, meg kell tanulnod különbséget tenni a kettő között. Ugyanez az elv volt Tommy támpontja is, de ő elfogadta a kihívást, megtanulta a leckét, a félelmeit elcsomagolta, és ami a leglényegesebb, hajtott tovább.

Nem ismertem még Tommyt abban az időben, de nem volt olyan ember, aki megfordult Manhattan szigetén, és ne látta volna a Times Square közepén az óriásplakátot, amely azt hirdette, hogy új srác érkezett a városba. Úgy nézett ki maga a reklám, mint a Hangman. Merész húzás volt. Egyesek kifejezetten vakmerőségről beszéltek, de azt hiszem, az élet és a biznisz arról szól, hogy soha ne féljünk, amikor a szívünk diktál, és kövessük az álmainkat. Ne törődj azzal, hogy mit gondolnak mások, mert, ha az álmaid után mész, a dolog arról szól, hogy olyasmit alkotsz, építesz, ami nem létezett korábban. Amiről beszélek, az a kockázatvállalás. És sokkal nagyobb az esélyünk a sikerre, ha nem félünk. Tommytól hallottam többször is, hogy a középszerűség nem opció, és ez ugyanúgy igaz ma, mint akkor volt. Bárki, aki karriert akar, azt mondja, hogy nehéz. Tommy sem a buktatóktól, sem a kemény munkától nem félt.

Figyeltem őt, amikor időt szakított a gyerekeire az évek során, hogy ösztönözze őket a vágyaik elérésében. Figyeltem, hogy ugyanígy támogatta a lányomat. Tommy önbizalmat adott Kidadának, teret biztosított neki ahhoz, hogy követhesse az ösztöneit, kamatoztassa a tehetségét, és, hogy azzá az üzletasszonnyá válhasson, ami a célja és a rendeltetése volt.

Most, amikor visszanézek a napra, amikor először találkoztunk Tommyval, és amikor az együttműködésünk megkezdődött, csak mosolygok. Azokkal a hihetetlenül tehetséges művészekkel együtt valami egészen ikonikus popkultúrát hoztunk létre, és elkezdtük a modern kor marketingjének forradalmasítását. Gondolj bele, ez volt az a korszak, amikor a Vibe címlapján Michael Jackson Tommy Hilfiger trikót viselt, és amikor Andy Hilfiger és Kidada meghívására Aaliyah, Mark Ronson, és Kate Hudson busszal járta az országot, hogy eljuttassa a divatot, ahová csak lehet. Ez volt az az idő, amikor Sheryl Crow, Britney Spears, és a Rolling Stones Tommy cuccait viselték a turnéikon. Úttörői voltunk annak a filozófiának, hogy a zene és a divat nem csak kapcsolatba hozhatók, hanem egymás létfontosságú kiegészítése.

Tommy a csúcson volt, de azt hiszem, a barátságunk akkor szilárdult meg, amikor megismertem azt az oldalát, amelyik az emberszeretetében mutatkozott meg. Szükségét érezte, hogy adjon. Soha nem felejtette el, honnan jött, és emberszeretete mindig része volt az életének. Sokat dolgoztunk együtt, különböző alapítványokat támogattunk, mint a Lifebeat, We Are Family Foundation, és a Dream Concert-el a Martin Luther King Jr. Emlék Alapot. A Tommy Hilfiger Alapítvány és a Tommy Cares (Tommy gondoskodik – A ford.) számtalan életet változtatott meg, és számos kezdeményezést támogatott az évek során. Mindez nem csak abban merült ki, hogy Tommy ráírta a nevét a csekkekre. Ő maga ösztönzi az alkalmazottait, hogy idejükkel is segítsenek, ő maga ellenőrzi, hogy az adomány a megfelelő helyre kerüljön.

Valaki egyszer azt mondta, életünkben három szakaszon megyünk keresztül: a materialista törekvésen, a hatalom igényén, és végül elérjük azt az életérzést, amelyben akkor vagyunk boldogok, ha adhatunk, anélkül, hogy várnánk valamit cserébe. Ez az Amerikai Álom lényege, és Tommy Hilfiger megéli ezt a fílinget. Gratulálok, testvér! Szeretlek, barátom!

1.
Képzelet

Á

llandóan terveztem a szökést. Többnyire álmomban. Kiemeltem magam a környezetemből, és áthelyeztem a lényemet máshová. Hogy hogyan settenkedjek ki az iskolából aznap délután? Hol kellene tölteni a hétvégét? Hol lesz a buli? Álmodtam autókat, sportot, lányokat; persze, sok pénzt is álmodtam magamnak, élvezni akartam az életet, ahogy egy rocksztár. Láttam magamat siklani hajón a Bahamák szigetei között, éreztem, ahogy a szél az arcomba vág, hallottam, ahogy a vitorlák csapkodnak. Felnéztem az árbocra, körülötte a fehér felhők és a kék ég vakító fényeire. Ott voltam.

Nyolc testvérem volt, fiúk és lányok. Egy vasárnap reggel apám a kombi családi autóval egy pennsylvaniai síüdülőbe, Denton Hillbe vitt minket. A felszerelésünket bezsúfoltuk hátulra meg a kocsi tetejére. Mialatt a családom egymás figyelméért küzdve hangoskodott, én csak bámultam ki az ablakon. Megláttam egy kalyibát a hegy oldalában. Elképzeltem magam bent, a kuckóban, de a fejemben a vityilló ki volt díszítve, mint egy emeletes svájci nyaraló. A hatalmas kőkandallóban ropogott a tűz. A márkás síléceim indulásra készen várakoztak a tornácon. A síparadicsom síjárőre akartam lenni, így aztán elképzeltem, hogy a hátizsákom tele van mindenféle, a feladathoz szükséges szerszámmal, mint a svájci bicska, elsősegély-készlet, van még benne walkie-talkie, és persze, egy felhajtható sátor. Éreztem a fenyők édeskés illatát, a fénylő fehér havat, a tornyosuló örökzöldeket. Nem tudom, honnan származott ez a képzelgés, de megszállott Walt Disney filmrajongó voltam, ezért valószínűsíthető, hogy onnan merítettem, vagy A muzsika hangja című filmből. Annyiszor álmodtam ezekről, hogy ezek a képek belém égtek, az agyam kialakított egy bizonyos fotografikus emlékezetet. Láttam egy jelenetet, rákattintottam, és a fejemben ragadt örökre. A színek, az érzés, a fények, a patina. Minden együtt.

Apám, Richard, aki órás és ékszerész volt, nem sokat fantáziált. Azt mondta, szakmát kell tanulnom, hogy biztos munkám legyen meg egy kis pénzem az életben.

“Mi az a szakma?”

“Kitanulod az autószerelő szakmát, és egy autójavítóban dolgozol, vagy asztalos leszel.”

Én viszont nem akartam olyan lenni, mint egy robot, felkelni minden reggel ugyanabban az időben, majd ugyanazt csinálni mindennap. A bolt jobb lett volna valamennyivel, mint algebra órán ülni, de nem volt elég érdekes. Szerettem a szórakozást.

Otthon nem volt szórakoztató.

1951-ben születtem, Elmirában, egy New York állambeli kisvárosban nőttem fel egy ikerházban a Laurel Street 921-es szám alatt, a Pennsylvania Avenue-nál. Apám családja német és svájci; anyám felmenői Írországból és Skóciából jöttek. Anyai nagyanyám leánykori neve Burns, és a skót vonalon Robert Burns-el, a költővel vagyunk rokonságban, de erről nem esett szó otthon, mivel Robbie Burns nőcsábász és alkoholista hírében állt. Az egész család, mind a tizenegyen, egy nagy asztal körül vacsoráztunk minden este, és káosz uralkodott. Volt olyan időszak, amikor több etetőszék is állt az asztal mellett. Mindig ugrattam a húgaimat, próbáltam megnevettetni őket; az egyik testvérem a padlón csúszkált, és a zaj igen nagy volt. De amikor apám hazajött, és öklével az asztalra csapott, mindenki elnémult. Ő volt az utolsó, aki az asztalhoz ült, sajnos, általában rossz hangulatban. Mindnyájan idegesek voltunk körülötte, és idegességünkben vihorásztunk. Ami persze felbőszítette, ezért mi még jobban vihogtunk, amitől ő egyre csak dühösebb lett. Megpróbáltuk visszafogni magunkat, mégis minden este felbosszantottuk apánkat.

Amikor egyedül voltunk, megkérdeztük anyánkat: “Miért olyan dühös apa?” Anyám, Virginia, ápolónő volt, éjszakai műszakban dolgozott. Amikor hazajött, mindig reggelit készített nekünk, gyakran volt kialvatlan és fáradt, mégis meglátta a jót mindenben. Kicsi, gesztenyebarna hajú nő volt, az egyik szeme zöld volt, a másik barna, kedves volt, érzékeny és nyájas. Anyám egy igazi szent volt.

“Apa üzlete légkondicionált, és amikor hazajön, rossz neki, hogy nincs légkondicionálás, édesem.” Ezért volt dühös nyáron. “Az utat nem tisztították meg. Jeges, tudod, drágám.” Ezért volt dühös télen. Apám hangulata mindig rossz volt, minden évszakban, majdnem minden alkalommal.

Apám szeretett a haverjaival lenni. Kártyáztak, célba lőttek, ücsörögtek a bárban, és sportfogadásokat kötöttek. Volt egy másik élete, az otthonán kívül, amely lelkesítette – jóképű volt, kifogástalanul öltözött, mindenki szerette. A szomszédok, ügyfelek barátok tökéletesen sármos pasinak ismerték. Otthon más volt, ott senki sem látta, csak mi. A jelzálog, amit fizetett, a kilenc gyermek öltöztetése, az otthona sokban volt neki. Protestáns nevelést kapott, amikor feleségül vette anyámat, áttért a katolikus vallásra, és követte ezeket a szabályokat. De Richard Hilfiger nem volt boldog, és bár igyekezett a sok gyerek ellátását megoldani, kétlem, hogy akarta azt a kilenc gyereket. Hazaérve szembesült a valósággal. Amikor esténként a kocsijával felhajtott a ház elé, mindannyian megremegtünk és elhallgattunk.

Ha az utcán hagytam a biciklimet, ha lépcsőn volt a cipőm, ahelyett, hogy a szobámban lett volna, ahol a helye volt, ha belerúgtam a nővérembe – ez hetente egyszer fordult elő, öt és tizenegy éves korom között – apám megbüntetett, és megvert – keményen. Nem szerettem és féltem tőle, nem akartam jelen lenni, amikor ő ott volt. Szakértője lettem az apám előli rejtőzésnek, amikor otthon volt, fantom lettem, egy szellem. Kerültem, mivel soha sem tudhattam, mikor fog találni valamit, amit rosszul csináltam, és elnáspágol.

Anyám kedves és szeretetteljes volt, nem értett egyet a fizikai büntetéssel. A maga módján próbált megvédeni, ami abból állt, hogy csendesen azt mondta apámnak “Elég.” Megpróbálta elsimítani az ellentéteinket, de én mindig attól tartottam, hogy feldühítem, és bizony minden héten beigazolódott a félelmem. Akár a legjobb voltam – magamhoz képest, akár nem, az apám életem minden napját megkeserítette.

Egy kilenc gyerekes családban a dolgok bonyolultak. Mindannyiunknak külön szerepe volt a háztartásban, de nem vagyok benne biztos, hogy összhangban voltunk. Kathy, az elsőszülött, kreatív volt, és jó ízléssel bírt. Folyamatosan átrendezte a házat, a lámpa oda, az asztal ide, a másik falhoz tolta a kanapét. Tisztán tartotta a házat, és minden ízében az a tanuló volt, amilyent apám megkövetelt. Nagyon is tisztában volt a gazdagság értékével, mivel mi nem voltunk gazdagok. Sokszor felhívta a figyelmünket arra, hogyan öltözködnek mások, hogyan és hol élnek: “Ó, nézd, milyen szép autó”; “Van nekik egy szép otthonuk és még medencéjük is”; “Az apja orvos. Bizonyára gazdagok.”A nővérem átadta ezt a fajta tudatosságot nekem is. A bolttulajdonosok jól öltözött és ápolt gyerekeit megbámulva, a szép házaikat látva azt gondoltuk: “Tökéletesek.”

Kathy be akart kerülni a középiskolai pompom csapatba, akkor, amikor a mazsorettek voltak a szépség jelképei. Rosszul viselte, hogy nem válogatták be. De mivel jó tornász volt, felkérték, hogy legyen az Elmira Szabad Akadémia kabalája. Kathy nagyon vonzó volt, de sosem gondolta magáról, hogy jól néz ki. Nem vette észre, hogy milyen gyönyörű.

Én voltam a második gyerek, két évvel fiatalabb nála, és semmit sem csináltam jól. Megbuktam a suliban, bármennyire is igyekeztem, és szenvedéllyel játszottam, nem sikerült jó atlétává válnom. Ez végtelenül fájt apámnak. Apa egyik legjobb barátjának, Maury Collinsnak a fia, Charlie, kiváló sportoló volt. Maury állandóan Charlie-ról és a fociról beszélt. Azt hiszem, attól borult ki apám, hogy nem tudott dicsekedni velem. Az edzők ezeket mondták nekem: “Túl alacsony vagy a kosárlabdához” vagy “Nem vagy elég magas a focihoz”, a baseballt pedig nem szerettem. Semmiben sem voltam jó. Apa folyton a környék többi kölykéről fecsegett: “Tommy Lynch briliáns!”, “Ez a Scotty Welliver, ez micsoda egy vagány gyerek!”, “Jimmy Rogers remek kosaras!” Aztán rám nézett megvetéssel. Nem tudtam, hogy mit tegyek, hogy jó legyek nála, de amikor középiskolás lettem, rájöttem, hogy nincs semmi, amivel valaha kivívnám az elismerő pillantását. Így abbahagytam a próbálkozást.

A húgom, Dorothy, egy évvel utánam született, apai nagyanyánk után kapta a nevét, de ő a Susie nevet szerette, és megkért mindenkit, hogy Susie-nak hívják. Így Susie lett. Susie okos volt. Kíváncsi, kalandvágyó és népszerű, egy könyvmoly volt, és lenyűgözött mindenkit a kiváló osztályzataival. Gyors észjárású volt, nagy baráti társasággal, és mindenre volt válasza. Apámnak ő volt a kedvence, mert gyerekként gyakran betegeskedett, és végül tizenévesen szklerózis multiplexet diagnosztizáltak nála.

Közben én meg csak álmodoztam. Szükségem volt rá, mert nem tudtam követni a többieket. Angol, történelem, matematika. A többiek könnyen vették az akadályokat, én meg küzdöttem a szöveggel. Amikor megpróbáltam elolvasni egy könyvet, két oldalt vettem egy fejezetnek, és alulról felfelé kezdtem el olvasni a szöveget. A szemem ugrált egyik sorról a másikra. Az oldal közepén kötöttem ki, és felfelé haladva olvastam. Néha a jobb oldalon kezdtem, és visszafelé olvastam, és valahogy nem tudtam kontrollálni ezt az egész olvasás dolgot.

Pedig szerettem volna tanulni. Kíváncsi voltam. Azt hiszem, az a minden lében két kanál típus voltam, nagyon érdekelt, mi folyik körülöttem. És mivel nem tudtam úgy információhoz jutni, ahogy a társaim – a diszlexiámat sokkal később diagnosztizálták – a többiek hangulatából, arckifejezéséből és testbeszédéből építkeztem, és fejlesztettem ki a saját személyes radaromat, hogy végig tudjam csinálni. Sajnos, elbuktam.

Csak ültem Mr. Huber középiskolai matematika óráján, és minden járt a fejemben, csak az algebra nem. Ez nekem magas volt: 2xynégyzet, meg négyzetgyökök. Nem meglepő, ha azt mondom, hogy aggódtam. “Ha ezen túljutok, még meg kell csinálnom a geometriát is!” Sehogy sem sikerült odafigyelnem; minden alkalommal, amikor megpróbáltam, még zavarosabb lett. Szóval, úgy döntöttem, hogy leplezem az értetlenkedést, a tesztek válaszait próbáltam kitalálni, és vártam, hogy mi lesz évzártakor.

Láttam, hogy a többi gyereknek sikerült. Amikor Mr. Huber kiosztotta a tesztlapokat, a többieké jó, vagy megfelelő volt. Az enyém, tele piros tintás javítással, egyáltalán nem volt megfelelő. Mialatt végigvette a válaszokat, a többiek körülöttem javítgatták a hibáikat, jegyzeteket készítettek a következő alkalomra, és bámultam a tanár úr Thom McAn cipőjét, a barna poliészter nadrágját, a fehér könnyen kezelhető ingjét, nyakkendőjét, és azt gondoltam: “Mr. Huber bizonyára törzsvásárló a Sears-nél!”

Néhány tanár szimpatikus volt, mert kedves emberek voltak, és én egy szimpatikus gyerek, egyfajta mókamester voltam. A haverjaimmal állandóan valami csínytevésen járt az eszünk, arra azért vigyáztunk, hogy nehogy kidobjanak a suliból. Jól utánoztam bárkit, amikor a tanár hátat fordított az osztálynak, és irkált a táblára, én voltam az, aki a gesztusait és a hangját imitáltam, hogy a többiek nevessenek, főleg azért, hogy feledtessem azt a tényt, hogy rosszul áll a szénám a jegyek terén. Tudtam, hogy a tanárok úgy gondolták: na, ez a fiú sem viszi sokra.

Ültem az osztályban, néztem a fekete táblát, de nem is láttam. Mi értelme lett volna? Nem tudtam olvasni. Ugyanakkor, pontosan megmondtam volna, hogy milyen márkát, milyen minőségű és anyagú cuccot visel a tanár.

A legkínosabb az volt, hogy évet kellett ismételnem. Ennél is rosszabb volt, hogy a húgom, Susie osztályába kerültem; és, még lehetett fokozni a bajt: ő 90-re állt, én, ha szerencsém volt, 50-re.

Susie-nak is jó ízlése volt a ruhák terén. Remekül értett a színek összehangolásához, ismerte a márkákat, a komódban a pulóverei tökéletesen hajtogatva sorjáztak egymáson. Mindig pontosan tudta, melyik az ő ruhája – legkorábbi emlékeim között van egy ruha-leltár – és buzgón őrizte őket. Egyik lánytestvérének sem engedte meg, hogy hozzáérjenek. A lányok között a családomban rengeteg szó esett a divatról, ruházati stílusról, kinek mi előnyös, vagy miért nem az. Nélkülük valószínűleg nem sok figyelmet szenteltem volna a témának, de a sok csevegés természetesen hatással volt rám. Egy fiú öt nővérrel tud olyan dolgokat, amit a többi fiú nem tud.

Elizabeth-Betsy húgom négy évvel utánam érkezett. Úgy nézett ki, mint egy igazi Hilfiger, de a vörös hajával, a kék szemével, aranyos szeplőivel, sokkal feltűnőbb volt, mint mi, a többiek. Nemcsak azért, mert egy igazi szépség volt, hanem mert Betsy kedves volt és gondoskodó. Összeszedett volt, fegyelmezett, anyám tükörképe és legfőbb segítője. Amikor hazajöttem az iskolából, és friss keksz vagy sütemény várt az asztalon, tudtam, hogy anyám Betsyvel együtt készítette. Betsy lett a Hilfiger család történésze; Bármikor valaki meg akart tudni valamit a családról, meg is kapta az infót.

Az öcsém, William Henry, Betsy után egy évvel született. Már kisfiúként aprólékos és pedáns volt. Billy szeretett rajzolni, és kitűnő volt matekból. Amikor először lett munkánk, a húgaim és én is rögtön vásárolni mentünk a fizetésünkből. Billy eltett minden fillért. Előbb vagy utóbb én is és a lányok is elköltöttük a pénzt.

“Billy, kölcsönkérhetnék tíz dollárt?”

“Igen, de kérem vissza keddig, vagy kamatot számítok fel.”

Két évvel Billy után született Bobby. Egy energiabomba. Több kiságyat tett tönkre – addig rázta és cibálta, csak mert nem akart benne lenni.

Bobby szikár, törékeny gyerek volt, de amikor középiskolába ment, elkezdett súlyzózni és izmot építeni. Másodévben már dagadó izmai voltak. Igazi atlétikus alkata volt, ugyanakkor semmitől vissza nem riadó fenegyerekké vált. Bobby vicces volt és édelgő, de ahogy idősebb lett, egyre többször keveredett valami zűrbe. Volt egy motoros minibike-ja, mindannyiunk kedvenc közlekedési eszköze, és bár apánk többször mondta: “Ne menj vele az úton. Tilos az úton menni ezzel”, Bobby csak ráült a járgányra, és már kint is volt az úton. Amikor visszajött, és apám kezet emelt rá, ellökte apát, vagy elfutott. Soha nem tudtam volna ilyet tenni.

Bobby benne volt a futballcsapatban és birkózott is. Juniorként birkózósztár volt. Senior éveiben New York állam bajnoka lett, és junior főiskolai ösztöndíjat nyert a Delhiben lévő New York Állami Egyetemre. Delhiben kétszeres birkózó bajnok lett az All-American (összes amerikai) birkózó országos Junior College Athletic Association-nek, és a legtöbb győzelem rekordját is megdöntötte a NJCAA Nemzeti Birkózó Tornán. Helyet kapott a Hírességek csarnokában, és Region III-ban beválasztották az 1970-es évtized birkózói közé. A Sunny Delhi az év sportolójának nevezte 1979-ben, majd Boone-ban, Észak-Karolinában, elsőosztályú országos bajnokságot nyert. Apámnak végre volt egy fia, akivel dicsekedhetett. Örültem Bobby sikerének, és, hogy apámnak végre jó volt a hangulata.

Marie Bobby után egy évvel született. Anyám húga, a nagynéném, Annie, már velünk élt akkoriban, sokat segített anyámnak a babázásban. Amikor Marie felsírt, Annie hisztérikus nevetést imitálva azt gügyögte neki, hogy: “D-d-d-d-d-d-drága kicsi lány!” Nagyon hamar Marie-ből Dee Dee lett. Dee Dee népszerű volt, ő, Kathy, Betsy, és Susie megszállott divatőrültek voltak, rengeteg időt töltöttek a ruházkodással, ami fontos helyet töltött be az otthonunkban. Annak idején Nyugat Elmira öltözködési stílusa igencsak preppy volt. A helyi családi vállalkozásokban üzemeltetett butikokban vásároltak, mint a Rosenbaum, Gorton Coy, Sportogs, Schwartz, Iszard’s – és a Villager, Ladybug, és John Meyer Norwich címkés cuccokban jártak. Néztem, amit a húgaim vásárolnak, kölcsönöznek egymásnak, miken veszekednek.

“Kinyújtottad a pulóveremet!” – Susie kiabált Kathy-vel.

“Nem is viseltem annyit, hogy kinyújtsam!” – visított vissza Kathy.

“Akkor soha ne is viseld!”

“Rendben, akkor te sem veheted fel a szoknyámat!”

Ilyen fontos témák mentek!

A

gyerekek egyre csak jöttek. Soha nem szerettem anyámat kismamaruhában látni, mert ez azt jelentette, hogy újabb Hilfiger van úton, és ezzel megint kevesebb figyelmet kapok anyámtól, valamint a háztartás még kaotikusabb lesz. A környék tele volt nagycsaládokkal, mivel főleg katolikusok laktak arrafelé, így ha Mrs. Hilfiger állapotos volt megint, a hatodikkal vagy a hetedikkel, senki sem mondta, hogy “Ó, Istenem, hány gyereke van?”, ehelyett valószínűbb, hogy ezt hallotta: “Csak kilenc? A Sheehans-éknál tizenegy van!”

Az öcsém Andy tíz évvel volt fiatalabb nálam, és a nyolcadik gyerek tizenkét év alatt. Azt hiszem, apánk úgy érezte, hogy Andy útban van. Szerette viszont a húgomat Virginiát - Ginnyt, aki tizenhárom évvel utánam érkezett, ő volt az utolsó hajtás. Hosszú ideig csak Baby Ginny-nek hívtuk. Ő volt a “kis aranyos.”

Apámnak voltak kedvencei: Susie, Billy, Bobby, Betsy, és Ginny. De, Kathy, Andy, Dee Dee és én a kemény, kötekedő apámat kaptuk. Később, már felnőttként elmentem egy terapeutához, Roberta Sorvinóhoz. Még soha nem jártam terapeutánál őelőtte, kiderült, hogy egy csodás, nagy bölcsességgel rendelkező, empatikus nő; harmincöt év után ma is közeli barátom és bizalmasom.

Ez a bölcs nő mutatott rá arra – engem egészen meglepett ez a felfedezés –, hogy apám kedvencei az ő oldalági családtagjai nevét viselték, olyan családtagokéit, akiket szeretett, mi, a többiek (kivéve Kathyt) anyánk családjából kaptunk neveket. Talán pszichológiailag volt ez hatással apánkra, ez befolyásolhatta az érzéseit, bár én mindig azt hittem, hogy azért utál, mert nem az voltam, akinek szeretett volna látni. (Azt mégsem értem, hogy miért bánt Kathy nővéremmel annyira bántón.) Amikor megéreztem, hogy apám ugyanúgy kezdi kezelni Andyt, ahogy velem bánt, minden este, amikor behajtott az úttestről, felnyaláboltam a tíz évvel fiatalabb kisöcsémet, és elfoglaltam valamivel a ház olyan sarkában, ahol apánk nem látott.

Apám anyja is gonosz volt velem. Dorothy Nana a második férjével, Andrew-val, Jacksonville-ben, Floridában élt, és időnként feljött Elmirába látogatóba. Bár a nagyanyám volt, velem rideg, gonoszkodó és parancsolgató volt, de a szépséges Betsyt imádta. “Hagyd el a szobát,” mondta nekem, “beszélgetek anyáddal. Menj ki az udvarra, és ne hallgatózz.” Dorothy Nana a húgaimnak megengedte, hogy bent maradjanak, nekem nem. “Menj ki, és játssz.”

“De fagy kint, fél méteres a hó…”. “Nem érdekel. Menj.”

Szófogadó fiú voltam, kimentem. Amikor már nagyon fáztam, bementem és kopogtam a szobaajtón, anya engedett be. Nana dühös volt anyámra, hogy nem volt hozzá lojális.

Amikor tizenegy éves voltam, Nana meghívta Kathyt, Susie-t, és Betsyt (tizenhárom, tíz, illetve nyolc évesek voltak) hogy töltsék vele a nyarat Floridában. Engem kihagyott. Amikor megkérdeztem, mehetnék-e én is, némi vita után Nana engedett. Nem volt lelkes. Akkoriban nem volt szokatlan, hogy a gyerekek rokonlátogatásra kísérő nélkül, busszal utaztak. Valamikor az éjszaka közepén értünk Charlestonba, Dél-Karolinába. El kellett mennem a mosdóba. A busz mellett néhány rossz kinézetű srác engem bámult. Nem tudtam, hogy mi volt félelmetes rajtuk, de megrémültem. Rohantam, hogy elvégezzem a dolgom, amilyen gyorsan csak tudtam, és visszaszálltam a buszra. A nővéreim nem voltak ott. Vártam, ahogy telt az idő, és a busz indulni készült, egyre idegesebb lettem. Egy pillanatra azt hittem, hogy elveszítettem a családomat. Végül a három lány a mosdóból ballagott vissza. Talán a 60-as évek közepén elfogadott volt szülői szemmel, hogy a gyerekek ezer mérföldet is buszozzanak felnőtt felügyelete nélkül, de, bár ötven éve történt, még mindig a hideg ráz, amikor belegondolok. Ez az évtizedekkel ezelőtti tapasztalat meghatározta, hogy milyen szülő leszek; mindig védtem a gyerekeimet. Még most is legalább naponta egyszer beszélnem kell velük. Biztos vagyok benne, hogy néha terhesnek érzik, de én ilyen vagyok.

A nyár jó részét a nagyanyámmal töltöttük. Úgy rémlik, hogy minden nap rám szólt, hogy menjek ki, és gyomláljam a kertjét. 43 celsius fokos hőség volt odakint, fülledt, kellemetlen idő, mindenféle rovarokkal. Kihúztam pár gyomot és azon gondolkodtam, “Miért csinálom én ezt? A nővéreim szappanoperákat néznek bent, bonbonokat majszolnak, engem meg kiküldött a Nana, hogy gyomláljak a kertben.” Eszembe jutott, vajon milyen lehetett apám gyerekkora a nagyanyám házában. Később hallottam a rokonoktól, hogy apámat ostorral verte az apja, úgy büntette.

Annie néném, anyám húga, látta, mi folyik. Ő és az anyám órákat töltöttek a konyhában, cigarettáztak, kávéztak, és persze pletykáltak. Annie néném beszélt többnyire. Kedveltem, mert tudtam, hogy ő tényleg szeret. “Higgyél magadban,” mindig azt mondta. “Jó ember vagy, és okos fiú. Térj ki apád útjából.”