Walter Laqueur

Putyinizmus

Tartalom

A legtekintélyesebb amerikai Oroszország-szakértő egy sor meghökkentő megállapítással szolgál ebben a könyvben, melyek Donald Trump elnökké választásával új értelmet nyernek. Walter Laqueur tényanyaggal és érvekkel alaposan alátámasztott tételeinek egyike szerint ugyanis a fogyatkozó lélekszámú Oroszország számára a nagy vetélytárs ebben az évszázadban nem az Egyesült Államok lesz, hanem Kína.

Laqueur alapos elemzéseket közöl Oroszország és a világ jövőjéről. Eddig ismeretlen részletekkel szolgál a Putyin mellett titokban működő „politikai bizottságról”, oligarchák és szilovikok (volt KGB-ügynökök) küzdelméről, a Hodorkovszkij ügy hátteréről. Bemutatja Alekszandr Dugint és Putyin rendszerének más szellemi ihletőit. Beszámol a sztálinizmus részleges rehabilitálásának okairól. A putyinizmus sikerének titkait kutatva arra az eredményre jut, hogy az államkapitalizmusnak ez a sajátosan orosz formája Vlagyimit Putyin nélkül is létezne.

Aki Oroszországot hidegháborús relikviának tekinti, elsietett következtetésekre jut és veszélyes útra téved – állítja a neves amerikai történész. Oroszország képes kihívást intézni a Nyugathoz, s meg is teszi ezt. Éppen ezért a Nyugat sürgető érdeke idejében kifürkészni, hogy ki az, akivel szembehelyezkedik, és mit akar.

Ez egy pontosan időzített és abszolút hiánypótló elemzés egy ördöngős Kreml-figyelő tollából” (The New York Times)

Walter Laqueur
Putyinizmus
Oroszország és jövője a Nyugattal

Atlantic Press Kiadó

Budapest, 2015.

Putyinizmus

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

PUTINISM.

Copyright © 2015 by Walter Laqueur,

St.Martin's Press, 175 Fifth Avenue,

New York, N.Y. 10010

Fordította

Szántó András

Szerkesztő

Bokor Pál

Tördelés, tipográfia

Cseszkó Renáta

Felelős kiadó

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

Tel: 212-2443

E-mail: atlantic.new@chello.hu

© Atlantic Press Kiadó, 2015

KÉT GURUM EMLÉKÉRE

George Lichtheim

(1912-1973)

Hans (Tom) Meldner

(1914-2001)

Előszó a magyar kiadáshoz

Az orosz történelem számos krónikája csalódások története, főleg az indokolatlan vagy túlzó remények miatt. Ez egyetlen időszakban sem volt nyilvánvalóbb, mint a Szovjetunió széthullása óta eltelt bő két évtizedben. A folyamat akkor érte el a csúcspontot, amikor Oroszország behatolt a Krímbe és Kelet-Ukrajnába. Az oroszok lakta területek sikeres visszahódítását részletesen leírták és elemezték, erről fölösleges újra beszélni. Az akkori események alapján feltételezik, hogy az oroszok hasonló stratégiát fognak alkalmazni másutt – például a balti országokban vagy Moldovában. Sokan úgy vélték, hogy mindez végül további olyan területek visszafoglalásához vezet, amelyeket a zűrzavaros 1990-es években veszítettek el, általánosságban pedig az orosz befolyás megerősödését eredményezi Kelet-Európában vagy talán még azon túl is, vagyis hogy Oroszország ismét visszaszerzi szuperhatalmi pozícióját, s ebben a minőségében vesz majd részt a világ ügyeinek intézésében.

Ennek a folyamatnak a beindulása az adott körülmények között egyszerűen logikus, szinte elkerülhetetlen volt. A hidegháború befejeztével a nyugati fővárosokban senki sem kívánt visszatérni a konfliktusok korához. Ha nehezményezték és sajnálták is az orosz módszereket, senki sem akart összeütközésbe kerülni a Kreml vezetőivel amiatt, hogy nagyobb katonai segítséget nyújtanak (például nehézfegyvereket szállítanak) az Oroszország által megtámadottaknak.

Az a kérdés viszont továbbra is nyitott, hogy meddig engedje a Nyugat elmenni Moszkvát az elvesztett befolyásának és területének visszaszerzéséért indított ellentámadásban. E kérdésben Nyugaton és a NATO-ban is különböző vélemények vannak. Némely országok, mint például a balti államok, Lengyelország és Románia, azonnal fenyegetve érezték magukat, és erős fellépést követeltek. Mások, éppen ellenkezőleg, nem érezték fenyegetve magukat. Utóbbiak vagy abból a feltevésből indultak ki, hogy ők nincsenek veszélyben, vagy abból, hogy túl kockázatos az ellenállás. Osztoztak tehát Putyinnak abban a meggyőződésében, hogy az évek során a Nyugat elszántsága e vonatkozásban gyengült; hogy Obama elnök, ha nem is egy második Neville Chamberlain (aki az 1938-as Müncheni Egyezmény révén híresült el), mégis inkább a megbékélés, mint a konfrontáció felé hajlik; hogy a NATO válságos állapotban van, és a kelet-európai országoknak ezért tanácsosabb megtalálni a modus vivendit az új, agresszívabb Oroszországgal. Széles körben feltételezték továbbá, hogy a Nyugatnak olyan erős, mindenekelőtt gazdasági érdekei fűződnek Oroszországhoz, amelyek inkább az együttműködést igénylik, nem pedig a konfliktust. Ezért irreális volna bármely ország részéről, ha túl sok segítséget várna a Nyugattól egy Oroszországgal való konfliktusban. A megtámadottak olyan helyzetben találnák magukat, mint néhány éve Grúzia, vagy 2014 májusában Ukrajna.

Volt szerepe, ha nem is meghatározó, bizonyos ideológiai tényezőknek is. Oroszország 2015-ben többé már nem kommunista beállítottságú ország, hanem messze elment jobboldali irányba. De hát ezt tette néhány kelet-európai ország is. Ezen országok némelyikének uralkodó osztálya valamiféle politikai rokonságot fedezett fel az új Oroszországgal. Sokan megundorodtak, belefáradtak abba, hogy a Nyugat folytonosan megdorgálja őket a szabadság és a demokrácia politikai rendszerükben tapasztalható hiánya miatt. Azon kapták magukat, hogy rokonszenveznek (vagy ennél is tovább mennek) az orosz „szuverén” vagy „irányított” demokráciával, ami (ne szépítsük a dolgokat) több irányítást és kevesebb demokráciát jelent, mint amennyi Amerikában és Európában van.

Ugyanakkor néhányan azon országok közül, melyek támogatják a szoros együttműködést Oroszországgal, és tájékozottabbak az átlagnál a Nyugat és Kelet közötti erőegyensúlyról, teljes tudatában voltak annak a ténynek, hogy Putyin alatt Oroszország valamennyit visszaszerzett az 1990 előtti erejéből. Ám azt is tudták, hogy Oroszország még messze nem szuperhatalom, és nagyon valószínűtlen, hogy a belátható jövőben azzá válik. Oroszország az ölébe hullott energiavagyon ellenére gazdaságilag gyönge maradt.

Oroszországban nem hajtottak végre mélyreható gazdasági reformot, és a gazdasági gyengeség politikai és katonai gyengeséget is jelentett. Nyugaton divat volt Oroszországot talányosságba és mély titkolózásba burkolózó rejtélynek tekinteni, jóllehet ennek épp az ellenkezője az igaz.

Ha még őszintébbek akarunk lenni, akkor arról van szó, hogy a kívülállók, a Nyugat, és különösen Amerika számára képtelenség volt mindezt megérteni és előre jelezni. Hogyan születnek a döntések Washingtonban? Ez meg az amerikai és az európai politikai rendszereken kívül élők többsége számára látszott nagy talánynak. Ennek ellenére, elég fura módon, inkább gyakran, mint nem, előrejelzések készültek, és azokat döntések követték.

Amikor 1940 decemberében Amerika belépett a második világháborúba, Adolf Hitlert néhány tanácsadója figyelmeztette, hogy Amerika képes lesz évente százezer vagy még több repülőgépet gyártani. Hitlerre ekkor rátört hírhedett dührohamainak egyike, s kijelentette, hogy ez nevetségesen túlzó becslés. Hitler azzal érvelt, hogy egy liberális rendszer mindig békét akar, és képtelen ilyen erőfeszítésekre. Ráfizetett erre a tévedésére.

Az Amerikára vonatkozó mai európai és orosz becslések valószínűleg hasonlóképpen tévesek. De az Európa és Amerika, valamint Oroszország és Amerika közötti kapcsolatok alapján nem lehet teljes képet alkotni Oroszország jövőjéről. Az orosz vezetőknek az elmúlt években elmondott beszédeiből csak úgy sugárzott a magabiztosság és a derülátás az oroszok belföldi fogyasztásának növekedését illetően. Ezzel is magyarázható, hogy a nyugati vezetők legfeljebb csak álmodoznak olyan elfogadottsági arányokról, mint a Putyin által elért hetven-nyolcvan százalék. Az viszont nyilvánvaló veszélyeket rejt, ha valaki elragadtatja magát és bedől a saját propagandájának, ha eltúlozza saját erejét és alábecsüli vagy egészében figyelmen kívül hagyja önnön gyengeségeit.

Egykor a Szovjetuniónak nagy támogatottsága volt országon kívül. Egyetemes vonzerejű ideológiája volt, legalábbis potenciálisan, mondván, hogy minden szempontból haladóbb és jobb új társadalmat épít annál, amilyent az emberiség korábban megtapasztalt. Ezek az idők azonban valószínűleg örökre elmúltak. A szocializmus és az internacionalizmus többé nincs divatban. És olykor az a benyomás keletkezik, hogy Oroszország már nem törődik a róla külföldön élő képpel, és sem az ország, sem az ideológia országon kívüli vonzereje nem tartozik már a fontos dolgok közé. Sztálin még mindig (vagy újból) meglehetősen népszerű Oroszországban, mert az oroszok többsége hisz abban, hogy politikájának eredményei pozitívak voltak. 2015 áprilisában bezárták a Sztálin áldozatainak emléket állító utolsó múzeumot is. Az orosz fővárosba látogatók nehezen találnak bármit, ami az orosz embereket emlékeztetné Marxra, Engelsre, Leninre vagy más olyan személyekre, akik végül is kezdetben az ötleteket adták Sztálinnak. Elmúltak azok az idők is, amikor minden hivatalos közleménynek a marxizmus-leninizmus „klasszikusaira” való hivatkozás adta meg a legitimitását.

Igaz, Oroszország még mindig hisz a maga rendeltetésében, talán jobban, mint bármely másik ország ebben a mai világban. De van-e vonzereje Oroszország határain kívül az eurázsianizmusnak vagy a pravoszláv egyháznak? Hit vagy doktrina nélkül persze egyetlen politikai rendszer sem létezhet. Az új hatalom birtokosainak hatalmuk igazolásához nem elegendő olyan saját kijelentéseikre hivatkozni, melyek szerint ők az új nemesség. Még ha ez igaz volna is, még ha ők önfeláldozó hazafiak lennének is, akiket nem érdekel a földi vagyon, az ország akkor sem elég erős ahhoz, hogy megengedhesse magának akármilyen időtartamra a nemzetközi elszigeteltséget. A nemzetközi porondon szüksége van barátokra, szövetségesekre, közbenjárókra.

Kik lehetnek ezek? Némelyik megvásárolható, mások támogatása történelmi félreértések tisztázása alapján szerezhető meg. Példa erre a kifogástalan marxista bizonyítvánnyal rendelkező amerikai professzor, Stephen F. Cohen esete. Ő volt az életrajzírója Buharinnak, a híres korai szovjet vezetőnek és ideológusnak, aki összejött Trockijjal, Sztálin áldozatainak egyik leghíresebbikével.

Mivel magyarázható, hogy a marxista Buharin e csodálója átalakult a mai orosz bel- és külpolitika csodálójává? Nem volt tisztában az Oroszországban végbement radikális változásokkal? Ez épp olyan valószínűtlennek tűnik, mint a másik lehetséges magyarázat: az oroszbarátság mindig előbbrevaló a marxista meggyőződésnél.

Ez roppant érdekes probléma, és történtek más hasonló esetek is, mint például a német baloldali párt (die Linken), a keletnémet kommunisták utódpártjának orientációváltása. A jelek szerint ők tout court támogatják az orosz politikát, és nem ismerték fel, hogy abban manapság semmi „baloldali” sincs. Vajon pusztán arról lenne itt szó, hogy a régi szerelmek nehezen múlnak?

Manapság úgy tűnik, hogy a legnagyobb támogatást az oroszok a szélsőjobbról kapják, nem pedig a baloldaltól, továbbá olyan importtal és exporttal foglalkozó emberektől és szervezetektől, akik és amelyek anyagilag érdekeltek az oroszbarátságban.

Az orosz politika a legerősebb támogatást most egyes európai országok újfasisztáitól, a radikálisan amerikaellenes személyektől és szervezetektől kapja, valamint azoktól, akik hisznek az összeesküvés- elméletekben. Furcsa szövetség ez – nyilván vannak közös ellenségeik, de sok egyéb közös nincs bennük. Kérdés, hogy egy ilyen szövetség valóban komoly erőt jelent-e a világpolitikában és tartósnak bizonyul-e? Efelől van ok a komoly kételkedésre, bár bajkeverésre azért vannak bizonyos lehetőségeik.

Ám ne feledjük, hogy egy folyamat elején vagyunk. Elsőízben vagyunk tanúi mind politikai, mind ideológiai szinten efféle radikális átállásnak egyik hitről egy másik hitre, egyik szociális és gazdasági rendszerről a másikra (sok szempontból annak ellenkezőjére. Az embernek egy Mussolini nevű fiatal szocialista vezető jut az eszébe, akiből aztán Il Duce, azaz a fasizmus „Vezetője” lett), de persze önmagában ennek az összehasonlításnak egyetlen eleme sem segít sokat a folyamatok megértésében. Valószínűleg túlzás azt jósolni, hogy ebben a folyamatban még bármi megtörténhet. De az biztos, hogy még sok minden történhet, azaz a meglepetések kora nem ért véget.

Walter Laqueur

Washington, D. C., 2015. április

1.
A szovjet korszak vége

Egy Voltaire-nek tulajdonított mondás szerint a történelem csupán a lépcsőn lefelé lépkedő selyempapucs csoszogása a felfelé kaptató szöges csizmák dübörgéséhez képest. Az utóbbi években gyakori vitatéma volt az a kérdés, hogy miért buknak el és emelkednek fel nemzetek. Azt a kérdést, hogy miért állnak talpra – olykor csak rövid időre, olykor hosszabb időszakra – ritkábban teszik fel. Az első világháborúban elszenvedett vereség után Németországnak csupán tizenöt év kellett, hogy katonai és politikai erejét visszaszerezze. Oroszországnak a Szovjetunió széthullása után két évtized kellett a visszatéréshez.

De van-e értelme összehasonlítani a 21. századi Oroszországot más nagyhatalmakkal és birodalmakkal? A Szovjetunió kialakulása sui generis volt, egy ideológián alapult, arra a vágyra épült, hogy létrejöjjön egy társadalom, amely egészen másmilyen, mint a történelem összes korábbi társadalma volt, és ezt egy új korszak, egy igazságos és haladó társadalom kezdetének szánták. Teljesen új kezdetnek az emberiség történetében. Ezt mondja az Internacionálé is, mely a második világháborúig az ország himnusza volt:

Du passé faisons table rase,

majd a továbbiakban

le monde va changer son base.

A forradalom és az általa létrehozott rezsim a korai években nagy és erőszakos ellenállásba ütközött. De a polgárháború végén óriási volt a lelkesedés, elsősorban a fiatalabb korosztályokban. Ez volt a hőskor, amelyet Anatol D’Aktil így jellemzett:

Merészségünk nem ismer határt,

Földön, vízen nincs akadály előttünk,

Nem félünk sem jégtől, sem felhőtől,

Egy év alatt évszázadnyit haladtunk előre

Érvényt szerzünk a boldogsághoz való jogunknak,

Magasra emeljük hazánk lobogóját,

Az egész világon és korokon át.

Ebből a hőskorból maradt fent egy, a moszkvai metró kalinyini vonalán lévő metróállomás nevében a „lelkesedők menete" elnevezés is. A fenti vers szerzőjére pedig ma főleg az Alice Csodaországban orosz fordítójaként emlékeznek. Ugyancsak ő írta a Bugyonnij-indulót, a polgárháború híres parancsnokát köszöntve.

De akkoriban a lelkesedés még valóban a levegőben volt. Ez volt a Kak zakaljalasz sztal (Az acélt megedzik) című Nyikolaj Osztrovszkij-regény korszaka, amely fiatal munkások emberfeletti erőfeszítéseiről szól, hogy új gyárakat építsenek, s dolgozzanak bennük. Osztrovszkij szánnivalóan beteges fiatalember volt (1936-ban halt meg harmincöt éves korában), regényét milliós példányszámban adták el, és par excellence szocialista realista sikerkönyv lett belőle. Háromszor filmesítették meg, tévésorozatot készítettek belőle az 1970-es években, bár akkor a fiatalok már nem sok együttérzést tanúsítottak a Pavel Korcsaginok, egy letűnt kor hősei iránt. Hasonlóképpen bálványozás tárgya volt Magnyitogorszk, az Urál és az azon túli körzet vas- és acéliparának egyik új központja. A legkiválóbb ifjak, az idealisták közül sokan önként költöztek ezekre a helyekre. Ezek voltak a kor Mekkái. Ez volt a Siroka sztrana moja rodnaja (Drága föld, szülőhazámnak földje) korszaka, a dalé, amely afféle második himnusszá vált, s a moszkvai rádió szignálja lett. Ez arról szólt, hogy Oroszország nemcsak a sok hegy és folyó országa, de ez az a haza, ggye tak volno disit cselovek (ahol az ember szabadabban lélegzik), mint bárhol máshol a világon.

Magnyitogorszk, mely utóbb fontos szerepet játszott a második világháborúban, a hírek szerint ma a föld egyik legszennyezettebb levegőjű helye, ahol csak a gyerekek 27%-a születik egészségesen. A háború után Magnyitogorszkot a külföldiek elől „zárt várossá” nyilvánították, és csak a glasznoszty korában nyitották meg ismét. Most 400 000 lakosa van, de közülük sokan szívesen elköltöznének onnan.

Az 1935-ös év jó év volt, de aztán jöttek a moszkvai perek, a rettegés kora, majd a háborús megpróbáltatások és végül eljött a nagy győzelem napja. A háború végén sokan remélték, hogy mostantól minden jobb lesz. A lelkesedés addigra nagyrészt már elmúlt, de még mindig sok volt a remény.

Az egykori internacionalizmus eltűnt. Az Internacionálé helyébe új nemzeti himnusz, egy, a nagy Oroszországot és annak élenjáró szerepét dicsőítő hazafias dal lépett. A háborús években megjelent egy „Orosz Párt”, amelyről bővebben kell majd szólnunk. Mindazonáltal akkor az volt az általános érzés, hogy a legrosszabb időknek vége. Meghalt Sztálin, nem voltak tömeges letartóztatások és kivégzések. Lassan javult az ellátás is az alapvető fogyasztási cikkekből. Egy orosz volt az első ember, aki a világűrbe repült. Bizonyos mértékig javultak az életkörülmények. Nem sokkal az amerikaiak után a Szovjetuniónak is lett atomfegyvere.

A fejlődés azonban a Szovjetunióban lassú volt, sokkal lassúbb, mint nyugaton. Igaz viszont, hogy a megszállt szovjet területeken a pusztítás is sokkal nagyobb volt, mint a háború által nyugaton okozott kár. Hivatkoztak is erre a lassú kilábalás okaként. Egy vagy két évtizeden át lehetett ezzel érvelni, de utána ez a magyarázat már nem tűnt meggyőzőnek. Az 1970-es évekre komoly kétségek merültek fel a rendszer hatékonyságát illetően. De mik is voltak ezek a kétségek? – A Szovjetunió óriási katonai erővel rendelkező szuperhatalommá vált, és ez nagy büszkeségre adott okot.

Ám az erős hadsereg fenntartása roppant sokba került, a gazdaság csak lassan fejlődött, végül stagnált, és egyre nehezebb volt lépést tartani Amerikával és a Nyugattal. Akkoriban sok nyugati szakértő túlbecsülte a szovjetek teljesítőképességét, míg a szovjet átlagpolgár jobban tisztában volt az ügyek tényleges állásával. De ők sem utazhattak külföldre, és nem ismerhették teljes mértékben a valódi helyzetet sem. Csak a társadalom felsőbb köreihez tartozók voltak olyan szerencsések, hogy ismerhették a valós állapotokat, részben azért, mert jártak külföldön és képesek voltak az összehasonlításra, részben pedig azért, mert hozzáfértek titkos információkhoz. Emiatt 1960-tól kezdve rendre megnyilvánultak másfajta vélemények is. Ezek hatóköre azonban korlátozott volt. A KGB erős ellenőrzés alatt tartotta a társadalmat.

Amikor azonban az afganisztánihoz hasonló próbatételre került sor, a bizonyítás nem volt valami meggyőző. A nem-orosz köztársaságokban nacionalista hangulat uralkodott. A korszakra jellemző rossz közhangulatot egész nyíltan írták le jobboldali szerzők, a nacionalista pocsvennyiki regényei. Végül a kései Brezsnyev-korszakban (1981-82) a legmagasabb szinten hangzottak el panaszok a közállapotokra – az élelmiszerhiány sorsdöntő politikai és gazdasági jelentőségű kérdéssé vált. Nyílt bírálatok hangzottak el, de nem követte őket cselekvés és reform.

A legnagyobb baj alighanem az életminőség javításának kudarca volt. A víz és a levegő szennyezett volt, a talaj mérgezett, az orosz erdők fuldokoltak. Az orosz erdő, amely egykor az ország büszkesége volt, Oroszország európai részén nagyrészt megsemmisült. Akadt néhány rendíthetetlen környezetvédelmi harcos, de tevékenységük beleütközött a helyi és központi hatóságok ellenállásába. Utóbbiaknak teljesíteniük kellett a tervet, és a környezetvédelemért küzdőknek rendszerint nem sikerült hatást gyakorolniuk rájuk.

Az orosz történelemben mindig jelenlévő súlyos kór, az alkoholizmus tovább súlyosbodott. Fizetési napokon sem a falvakban, sem a városokban nem dolgoztak az emberek, mert túl részegek voltak hozzá, hogy eljussanak a munkahelyeikre. A látvány leírhatatlan volt. Nőtt a bűncselekmények száma is, folyamatosan szaporodtak a kisebb és nem olyan kicsi lopások. Ezt nem is nagyon titkolták, erről írt például Isten veled, Matyora, valamint Tűz című regényeiben Valentyin Raszputyin, talán a legtehetségesebb nacionalista író, aki szibériai származású volt, és élete javát Oroszországnak ebben a részében töltötte.

Világos volt az elfogulatlan megfigyelő előtt az is, hogy a rezsim elveszítette dinamizmusát, hogy a lelkesedés kora régen lezárult. Miközben az amerikai egyetemeken még tapasztalható volt a marxizmus iránti érdeklődés, a Szovjetunióban ilyesmire már alig lehetett példát találni. Egyes nyugati megfigyelők láttak bizonyos kiegyensúlyozó tényezőt a szovjet rendszerben: valamilyen szinten ez is egyfajta jóléti állam volt, ahol az emberek nyugdíjat kaptak, és nem kellett félniük a munkanélküliségtől. Ez igaz, de a jólét nagyon alacsony szintű volt, Oroszország nagyon szegény volt és az is maradt, s az évek múltával, négy évtizeddel a második világháború befejezése után lényegében lehetetlenné vált a háborút okolni az áldatlan állapotok miatt.

Ugyanakkor a régi elképzelés, hogy utolérjék és megelőzzék Amerikát, és az ambíció, hogy Oroszország váljon a föld legerősebb hatalmává, tovább élt. Zajlott a hidegháború, ami nagy és egyre növekvő katonai kiadásokkal járt. Csakhogy Amerika sokkal gazdagabb volt, és a szovjet vezetőség előtt világosnak kellett lennie, hogy nem nyerhetik meg a fegyverkezési versenyt, amely viszont tönkreteheti a gazdaságukat. Ezt azonban nem ismerték el, ami szintén jelentős mértékben hozzájárult az összeomláshoz.

Ha létezett is az országon belül csekély ellenállás a katonai költekezéssel szemben, ha nem ezt teszik a vezetők, hazafiatlannak, vagy éppen hazaárulónak bélyegezték volna őket. Ráadásul a katonai kiadások tényei államtitkot képeztek, amelyet csak nagyon kevesek ismertek. Erős és zajos bírálat érte viszont a baráti rezsimek pénzelését.

Az oroszok sok millió dollár értékben szállítottak fegyvert Egyiptomba és más közel-keleti országokba, de azok soha egyetlen dollárt sem fizettek vissza. Kubába és különféle ázsiai és afrikai országokba olyan pénzeket és forrásokat irányítottak, amelyekre otthon lett volna rendkívül nagy szükség. Az indulatok növekvő idegengyűlöletben nyilvánultak meg, mind az afrikai és ázsiai országokból Oroszországba látogató hivatalos személyek, mind a turisták iránt. A Kínához fűződő kapcsolatok némileg javultak a nyílt ellenségeskedés napjaihoz képest, de ez nem sokat jelentett. Létezett továbbá a szövetség az európai csatlósokkal. Működött a KGST, a Kominform és így tovább... De mekkora hasznuk volt ezeknek, milyen mértékig lehetett számítani rájuk? A Szovjetuniónak a háború óta kétszer kellett katonailag beavatkoznia Kelet-Európában, Magyarországon (1956) és Csehszlovákiában (1968). Románia nyíltan dacolt Moszkvával, és talán Kelet-Németország kivételével nem volt bizalom a többiek iránt sem.

Akkoriban széles körben elterjedt vélemény volt, hogy a Szovjetunió sok mindenben erején felül akart teljesíteni. Ez igaz volt, és talán néhány szovjet vezető is tudatában volt ennek. De mihaszna, ha nem tudták, hogyan vessenek véget a hidegháborúnak. Közülük néhányan esetleg úgy hihették, hogy az egész a Nyugat hibája volt. Végül is néhány amerikai szakértő is úgy érvelt, hogy ha Truman nem lett volna, talán a hidegháború sem kezdődik el. Lehet, hogy pár szovjet vezető hitt abban, hogy a Nyugattal szembeni konfliktusra belső okok miatt volt szükség, másképpen hogyan igazolhatták volna a sok hazai megszorítást, az egész diktatórikus rendszert?

A Szovjetunió összeomlásának egyik oka a legfelsőbb vezetőség gyengesége és eredménytelensége volt. Leonyid Brezsnyev hetvenhat éves volt, amikor 1982-ben meghalt, és a párt élére új főtitkárt választottak. Noha Andropov is évek óta rossz egészségi állapotban volt, stílusa bizonyos értelemben jobb volt elődjéénél (szinte mindig konzultált a politikai bizottságbeli munkatársaival a fontos döntések meghozatala előtt). Jóformán már csak az a megvalósíthatatlan vágy éltette, hogy komolyabb reformokat hajtson végre. Hiszen az 1970-es évek óta tartó időszak úgy volt ismeretes, mint a pangás - zasztoj - korszaka. A rendszer végül is működött ebben a korszakban is, még ha nem működött is jól. A társadalom felett teljes ellenőrzést gyakorló biztonsági szolgálatok jelenlétében az ellenzék tevékenysége elhanyagolható volt. Mire Brezsnyev meghalt, a párt vezetősége már csupa idős emberekből állt, akik nem ismerték az átlagemberek gondjait. Egy példa a glasznoszty korai napjaiban megjelent regények egyikéből: egy nagyon magas beosztású hivatalnoknak, (miniszterről vagy pártvezetőről van szó) a kocsija és sofőrje nem érkezett meg, hogy egy értekezlet után hazavigye a VIP-utast. Az illető megpróbált tömegközlekedési eszközökkel utazni, de jó nagy bajba került, mert fogalma sem volt róla, hogyan kell csinálni.

Jurij Andropov, aki Brezsnyevet követte, több éven át a KGB-t irányította. Intelligens vezető hírében állt, aki undorodott az ország állapotától, mindenekelőtt az állandóan növekvő korrupciótól, és megvolt benne a szándék, hogy reformokat hajtson végre. Hivatali ideje alatt számos minisztert és vezető párttisztségviselőt – 18 minisztert és magas beosztású párttitkárt – bocsátottak el. De szó sem volt semmiféle liberalizációról. Ellenkezőleg; odahaza szigorúbb megszorítások jöttek, a külpolitikában semmilyen változás sem mutatkozott. Andropov nagyon beteg volt, képtelen volt részt venni a politikai bizottság ülésein. Amikor érezte, hogy közeledik a vég, azt javasolta, hogy Gorbacsov, a vezető testület legfiatalabb tagja elnököljön az üléseken, s végül ő vegye át az irányítást. De a többség figyelmen kívül hagyta javaslatát, s Gorbacsov helyett megválasztotta Konsztantyin Csernyenkót, egy nímandot, akit sok évvel korábban Brezsnyev választott ki a magas hivatalra, főleg talán azért, mert általában ártalmatlan alaknak tartották, aki viszonylag jó kapcsolatban volt kollégáival. Míg Andropov tizennyolc hónapig volt hivatalban, Csernyenko csupán tizenhárom hónapig. Ő is öregember volt, a politikai bizottság sok ülésére, talán a legtöbbre el sem tudott menni. Ő mondta elődje temetésén a gyászbeszédet. Ám maga is olyan gyönge volt, hogy alig bírta befejezni. Mivel az eseményt a televízió közvetítette, szovjet állampolgárok milliói nézték ezt, és amit láttak, az pusztító erejű benyomást tett rájuk. Az amúgy is súlyos depressziót és borúlátást csak fokozta, hogy egy számos területen súlyos gondokkal küszködő országnak nincs elfogadható szinvonalú vezetősége. Mihail Gorbacsov csak Csernyenko halála után került hatalomra.

Abban az időben a Szovjetunió rossz állapotban volt, lényegesen rosszabb állapotban, mint ahogy azt sokan feltételezték nyugaton, beleértve a szakértőket is. De elkerülhetetlen volt-e a következő években az összeomlás? Hosszú távra tekintve a válasz igen, később kifejtendő okok miatt. de a gazdaság összeomlása még nem volt szükségszerű. Igaz, akkoriban még gabonát is importálni kellett, ami korábban elképzelhetetlen lett volna abban az országban, amely egykoron a vezető gabonaexportőrök közé tartozott. De senki sem éhezett, és ha széles körű volt is az elégedetlenség, a forráspontot nem érte el. A propagandagépezet azt mondta az embereknek, hogy a helyzet nyugaton még rosszabb, a KGB pedig hatékonyan elfojtott minden ellenzékiséget. Ha volt is elégedetlenség, még nagyobb volt a fásult közöny, senkiben nem égett a vágy politikai tevékenységre, senki nem akart politikai változást. A rendszer rothadt volt, de annak idején a cári rezsim is rothadt volt. Viszont ha nem lett volna a világháború és a keserves orosz vereség és veszteség, nem tört volna ki az 1917-es forradalom, vagy elbukott volna, mint 1905-ben. A cári rezsim így sem húzta volna sokáig, de később jött volna a változás, talán sokkal később, és minden valószínűség szerint nem vezetett volna a bolsevikok győzelméhez.

Folytassunk egy kis játékot az alternatív történelemmel. A Putyin-rezsim egy és kizárólag egy dolognak köszönheti túlélését és sikerét: az olaj és a gáz exportjának. Ez körülbelül az orosz költségvetés felét teszi ki. 2013-ig, amikor az Egyesült Államok megelőzte, Oroszország volt a legnagyobb olaj- és gázexportőr. Nem ok nélkül használták a Petrostate (olajállam) kifejezést a jelenkori Oroszországra, mert az orosz gazdaság változatosabbá tételét célzó kísérletek eddig sikertelenek voltak, és nem valószínű, hogy a közeljövőben sikerrel járnak. Az olaj és a gáz kivitelének fontosságáról később részletesebben beszélünk. Ami a jelen kontextusban fontos: viszonylag nemrégiben zajlott le az olaj- és gázexportban egy hatalmas bevételnövekedés. Míg 1988-ban a nyersolaj hordónkénti átlagára 14 dollár volt, 1998-ban pedig 11 dollár, addig 2013-ban már elérte a 94 dollárt. És az átlagárak egy időben felkúsztak 140 dollárig is. Ugyanakkor jelentősen megnőtt az olaj és a gáz iránti kereslet, főleg Európában és Kínában, s a vezetékek építése lehetővé tette az orosz export növelését.

Namármost, ebből az következik, hogy ha 1985. március 11-én nem Gorbacsovot, hanem a politikai bizottság valamelyik másik tagját választották volna a kommunista párt főtitkárává (gondolatjátékunk keretében nevezzük az illetőt Ivan Ivanovnak), és ha tíz-tizenöt évvel később Ivanovot Szergejev követte volna – egyik sem liberális, hanem a brezsnyevi hagyományokat követő vezető –, ők jól ellettek volna az 1990-es években is, lefölözték volna az ajándékba kapott olaj és a gáz jövedelmét, és következésképpen minden különösebb modernizálási erőfeszítés nélkül megúszták volna. Ezesetben még mindig létezne a Legfelsőbb Tanács és a kommunista párt a maga politikai monopóliumával. Éltetnék a pártvezetőséget az ország gazdagságának gyarapításáért, bölcsességéért, energiájáért, előrelátásáért és az ország gazdagításában mutatott ügyességéért. Kisebb politikai és ideológiai reformok történhettek volna, de gyökeres változások nem. Igaz, egy ilyen gazdasági rendszer és egy ilyen ország aligha lenne összhangban egy fejlett ipari (posztindusztriális) marxista-leninista gazdaság és társadalom eredeti kommunista víziójával. Inkább hasonlítana egy gyarmati országra, amelynek gazdasága nyersanyagok kivitelén alapul. Ám ezt nem olyan nehéz figyelmen kívül hagyni. Nem sokat számítanának az elvi következetlenségek – ami számítana, hogy lehetséges a kiegyensúlyozott költségvetés, és emelkedne az életszínvonal. Az SZKP-nak még meglenne a politikai monopóliuma, nem lett volna kiválás a Szovjetunióból, és a rezsim még mindig önkényuralmi volna. Teljesen elképzelhető, mi több, egészen valószínű, hogy pontosan az életszínvonal emelkedése miatt nem alakultak volna ki új feszültségek, és egy központi utasítások alapján működő gazdaság további létezése nem vált volna kérdésessé.

Oroszország sorsa az utóbbi két évtizedben végül is nem így alakult, de ha minden másképpen történik, az sem tartozna a fantázia birodalmába. Vagyis egy olyan vezető megválasztása, aki őszintén hitt a rendszer megreformálhatóságában, a véletlenen múlt.