Iván Katalin

Életmesék világhírű zsidó honfitársainkról

Tartalom

Magyarságukban, zsidóságukban, életútjukban is nagyon különböztek egymástól. Volt, aki itthon maradt, de világhírűvé úgy váltak többen, hogy kimentek a világba. Különleges emberek voltak, nem véletlenül nevezték őket marslakóknak: kicsit másképp festettek, mint a többiek, akcentussal beszélték azt a nyelvet, amelyen világszerte feltűnést keltő alkotásaikat publikálták, és már azért is furcsa lények voltak, mert a túlnyomó többségük a földkerekségnek nemcsak ugyanabból a városából, Budapestről, hanem annak azonos részéből is, azaz Pestről származott. Mi több, a fizikusok, matematikusok, akikre először alkalmazták a marslakó nevet, a városrész alig két-három tanintézetéből érkeztek.

Számítógép, hologram, golyóstoll, tévéképcső, és még az átkozott atombomba is az ő szellemi teljesítményüket dícséri. De nem csak a természettudományok területén remekeltek. Gyakorlatilag ők teremtették meg Hollywoodot és vele a modern filmgyártást, és ami esetleg némelyeket meglep, a sportban is szép számmal akadtak kiválóságaik. A könyv harmincnyolc életrajza között szerepel az első magyar világbajnoké, az első (és egyben második) magyar olimpiai bajnoké, no meg azé a sportdiplomatáé, aki a NOB héttagú alapító bizottságának tagjaként fontos szerepet játszott az újkori olimpiák létrejöttében.

Érdekes emberek, fantasztikus életutak a Casablanca rendezőjétől, aki több tucat filmet forgatott itthon is, a számítógép szellemi atyjáig. Elképesztő intellektuális és fizikai kalandok teszik, hogy ez a könyv, mely világhírű zsidó honfitársaink életútját mutatja be, olyan olvasmányos, mint egy kalandregény. Ráadásul ezek az életmesék, ha legenda-emberekről szólnak is, azért még igaz történetek, hiszen a szerző aranytollas újságíró, a Füles rejtvényújság legendás Tanár úr kérem rovatának írója és szerkesztője, évtizedes tapasztalatokkal rendelkezik abban, hogyan lehet és kell elválasztani a valóságot a mítosztól, az igazi tehetséget a talmi csillogástól.

Iván Katalin
Életmesék világhírű zsidó honfitársainkról

Atlantic Press Kiadó

Budapest, 2016.

© Életmesék világhírű zsidó honfitársainkról

Iván Katalin, 2016

Szerkesztő

Bokor Pál

Tipográfia, tördelés

Cseszkó Renáta

Felelős kiadó

az Atlantic Press Kiadó igazgatója 1114 Budapest, Bartók Béla út 55. E-mail cím: atlantic.new@chello.hu, telefon: 212-2443

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás bármely formáját, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának, digitális, elektronikus, képregény, hangoskönyv stb. kiadásának jogát is.

© Atlantic Press Kiadó, 2016

Ebben a regényben fiktív és valós személyek egyaránt szerepelnek.

Ezért, ha olvasás közben valaki magára ismer, az egyáltalán nem a véletlen műve.

(Kulcsár István)

„A történet teljes egészében igaz, mivel az elejétől a végéig én találtam ki.”

(Boris Vian: Tajtékos napok)

Kik is ők?

Amikor a kiadó rábólintott, hogy szülessen egy kötet világhírű zsidó honfitársainkról, akkor nyomban felmerült a kérdés, hogy kik kerüljenek be az összeállításba. Az, hogy ki a világhírű, viszonylag könnyen eldönthető. Az, aki valami olyat tett le az asztalra, aminek nyomán méltán ismerik a nevét Budapesten éppúgy, mint San Franciscóban vagy a görög szigetvilágban. Ez idáig viszonylag egyszerű.

Sokkal kényesebb kérdés, hogy ki is számítson a mi szempontunkból zsidónak. Erre az a szokásos válasz, hogy az zsidó, aki annak vallja magát. Ami általánosságban vitathatatlan, de egy ismeretterjesztési célú összeállítás szempontjából aggályos, hiszen nagyon beszűkíti a kört. Elég csak egyetlen példát felhozni. Radnóti Miklósét, a nagy magyar költőét. Aki a Bazilikában keresztelkedett ki, és saját bevallása szerint meggyőződésből, nem pedig azért, mert így próbált megmenekülni a veszedelemből. Őt az előbbi kritérium alapján nem zsidónak kell tekinteni. De ki az, aki nem tudja róla – nem tudja róla azt is –, hogy zsidó, van-e, aki nem tartja számon zsidóként is?

Végül úgy döntöttünk, hogy nem ennek a könyvnek a feladata a zsidóság lényegének elvi tisztázása. Válogatásunkban azokkal a kiválóságokkal ismerkedhetnek majd meg, akikről tudott, hogy zsidók, illetve, akiknek a közvetlen felmenői zsidók voltak. Természetesen ez az alapállás is vitatható, de ebben a témában nemigen léteznek vitathatatlan megállapítások.

Azt is fontolóra kellett venni, hogy kiket tekintsünk honfitársunknak, vagyis magyarnak. Ez sem annyira egyszerű, hiszen a történelem, a hazai és a külföldi lehetőségek úgy alakították az emberi sorsokat, hogy az itthon maradottak és a külföldön élők közül inkább az utóbbiak tettek szert világhírre. Közülük a többség őrizte identitását és anyanyelvét, de létezett olyan is, akinek ez kevésbé volt fontos. Különlegesség is akad, például minden idők legfényesebb mozicsillagainak egyike, Tony Curtis, aki magyarországi zsidó szülők gyermekeként ugyan, de az Egyesült Államokban látta meg a napvilágot, magyarul alig beszélt. Az amerikaiak határozottan magukénak követelik, s persze nem ok nélkül, elvégre az egész életét ott élte le. De Curtis idősebb korában magyar népi ruhadarabokat kezdett vásárolni, ismertségét és színészi képességeit Magyarország szolgálatába állította, többször is meglátogatva hazánkat, és tört magyar nyelven ugyan, de kijelentette, hogy márpedig ő magyar.

Kikről is lesz tehát szó ebben a kötetben? Hírességekről, akik olyan értéket – teljesítményt, találmányt, remekművet – tettek le az emberiség asztalára, amiről szinte mindenki tud. Van köztük természettudós, akinek találmánya megváltoztatta milliók mindennapjait, vagy éppenséggel átírta a világtörténelmet. Zeneszerző, aki olyan művet komponált, amelyet a szovjet városvezetés azért játszatott le az ostromlott Sztálingrádban, hogy lelket öntsön a kimerült katonákba. Közgazdász, akinek elméletei nyomán merőben másképp látjuk a világot, mint annak előtte. Sportoló, akinek Magyarország az újkori olimpiák első aranyérmének hazahozatalát köszönheti.

Számítógép, hologram, golyóstoll, tévéképcső, mind hőseink szellemi teljesítményét dicséri. De nem csak a természettudományok területén remekeltek. Gyakorlatilag ők teremtették meg Hollywoodot, és vele a világ modern filmgyártását. Még országot is alapítottak.

Magyarságukban, zsidóságukban, személyiségükben nagyon különböző emberekről szól ez a könyv. Valamennyien rendkívül érdekes életutat jártak be, fordulatos sorsot éltek meg. Életük meséje ezért nemcsak tanulságos, hanem izgalmas is. Egy dolgot e könyv szereplőitől senki meg nem tagadhat: szántszándékkal vagy akaratlanul, de ők valamennyien ennek az országnak a hírnevét, ennek a nemzetnek a tekintélyét öregbítették. Tartozunk nekik annyival, hogy megőrizzük őket emlékezetünkben.

A kiadó

I.
Világirodalom és világszínpad

Akiben nyolcvan író lakott
Molnár Ferenc
(Budapest, 1878 – New York, 1952)

Az irodalomtörténészek egy része abban látja világsikerének titkát, hogy színművein, miután lefordították őket valamelyik világnyelvre, már nem lehetett érezni, hogy nem Párizsban, Londonban vagy New Yorkban születtek. A fölényesen uralt színpadtechnika, a fordulatos cselekmény, a szellemes párbeszédek, a nézők folyamatos bizonytalanságban tartása aztán elvégezte a többit. Ebben az állításban nyilvánvalóan sok igazság van, de nem ez a teljes igazság. A Játék a kastélyban évődő művészei bármelyik ország lakói lehetnek. De Boka, Geréb és Nemecsek, A Pál utcai fiúk szereplői nem élhetnének sehol máshol, mint Budapest két szomszédos kerületében, a nyolcadikban és a kilencedikben.

A két kerület közül az 1878-ban született Molnár Ferenc a nyolcadikban töltötte gyermekéveit. A család akkor a József körút 83. szám alatt lakott, egy háromemeletes bérházban, amelyet az író édesapja építtetett. Molnár tizennyolc éves koráig élt ott – a grundtól úgy nyolcvan méterre. A jómódú értelmiségi család feje, Neumann Mór, orvos volt.

A szécsényi zsidó családból származó férfi sebészi képesítést szerzett, de üzemorvosként dolgozott többek között a Ganz-gyárban. Gustav Eiffel, a nagy francia építész, amikor a Margit híddal és a Nyugati pályaudvarral kapcsolatos munkálatok kapcsán Pesten tartózkodott, őt választotta háziorvosának, egy örök jó poénra ihletve ezzel Molnárt. „Mi sem bizonyítja jobban, hogy a papa jó orvos volt, mint az, hogy Eiffel 91 évig élt.”

Az édesanya, Wallfisch Josefa is vidékről érkezett a fővárosba, ő Békéscsabán született. „Ami az akkori időkben még meglehetősen ritka dolog volt, hatalmas könyvtárunk volt odahaza, melyben Jókai, Petőfi, Arany és a többi magyar írónak majd minden műve helyet kapott. Anyám rengeteget olvasott, és az ő irodalomszeretete és rajongása volt az, amely az irodalom iránti érdeklődést és vonzalmat már zsenge koromban belém oltotta” – emlékezik gyerekkorára Molnár. Azt is megírta édesanyjáról, hogy soha senkit nem hallott olyan tökéletes és pompázó magyarsággal beszélni, mint őt.

A fiú néhány évig magántanuló volt, majd beíratták a Lónyay utcai gimnáziumba. Ott nem sok probléma volt vele. Az osztály legjobb diákjainak egyike volt, számos sikeres ünnepi beszédet tartott, és a tanárok rajztehetségét is dicsérték. Szabad idejét jól kihasználta, szenvedélyesen szerkesztett maga által kitalált „újságokat”, amelyeket aztán két-három példányban lemásolt.

Jelesre érettségizett. Még aláírt egy kötelezvényt, amely szerint Pollák (Pásztor) Berczi, Koréh Tatay Endre, Neumann Ferenc, Róth Samu és Ligenfeld Miklós becsületszavukat adják, hogy amennyiben lehetséges, egy évtized múlva, májusban megtartják a Pál utcai fiúk asztaltársaság találkozóját.

És tényleg alig telt el tíz év, amikor találkozott barátaival. Egy kicsit másképp, mint ahogy tervezték: megírta A Pál utcai fiúkat, amely egyik nyilatkozata szerint kitalált történet, de a szereplői valódiak, valamennyit egykori osztálytársairól mintázta. De addig még hátravolt néhány esztendő.

Molnár az útkeresést úgy kezdte, hogy elindult Genfbe nemzetközi jogot tanulni. Később megpróbálta a hazai jogi kart is, ám hamarosan azt is otthagyta, és elszegődött újságírónak a Vészi József főszerkesztő által irányított Budapesti Naplóhoz. Ekkor vette fel először írói névként, majd később hivatalosan is a Molnár nevet. Állítólag azért, mert egyik kedvenc nagybácsijának a mestersége molnár volt.

Még alig volt huszonéves, amikor megírta az Egy gazdátlan csónak és Az éhes város című regényt, amelyek azonnal feltűntek szellemességükkel, humorukkal és részvevő érzelmességükkel. Már ekkor kiforrott alkotónak tűnt, akinek ötletgazdagsága, leleményessége kimeríthetetlen. Egy ország megismerte, és onnantól úgy emlegették, mint azt az írót, akinek Budapest a szülőfaluja.

És még mindig huszonéves volt, amikor elkészült A Pál utcai fiúk. Az a gyermekregény, amelyet az egész világ megismert, és amelyet azóta is minden magyar gyerek elolvas, hiszen ma is izgalmas, megragadó olvasmány. A könyvet egykori tanára felkérésére írta, az általa szerkesztett Tanulók lapjában jelent meg folytatásokban. A két fiúcsapatnak a grundért folytatott harcát bemutató történet ennél általánosabb érvényű mondandót is tartalmaz a szülőhelyhez való ragaszkodásról, a barátság, a hűség és a tolerancia fontosságáról. A tiszta szívű, szeretetre méltó Nemecsek halálát gyerekként mindenki megkönnyezi, és csak később érti meg, hogy az író így mentette meg hősét a felnőttkor csalódásaitól. „Most mindenki érezte, hogy ez a csöpp szőke gyerek valóságos kis hős, igazi férfi, aki megérdemelné, hogy felnőtt ember legyen...” – írta Molnár egyetlen olyan szereplőjéről, akiről biztosan tudjuk, hogy sosem éri meg az érett kort. Tisztán, az élet kiábrándító kompromisszumainak megkötése nélkül távozik a világból.

A kiadás jogát a szerző később ezer koronáért örök áron eladta a Franklin Társulatnak. A könyvből már 1934-ben filmet készítettek Amerikában, de leforgatták a sztorit magyar–amerikai és olasz–magyar koprodukcióban is.

Molnár néhány évvel később megnősült. Elvette főnöke, Vészi József lányát, a festő, író, újságíró Vészi Margitot. Azt az asszonyt, akinek Ady Endre Margita élni akar címmel egész versciklust szentelt. Nem sokkal később meg is született Márta lányuk, aki Sárközi Györgynek, a munkaszolgálatban elhunyt kiváló írónak lett a felesége. Molnár Ferenc és Vészi Márta házassága nem sikerült. A művész feleség Pest, Róma és Párizs között ingázott, kislányukat is magával vitte. Az író pedig még nála is kevésbé szerette a kötöttségeket, néha napokra is szó nélkül elmaradt otthonról, és hangos veszekedéseiket időnként tettlegesség kísérte.

Ebben az időben indult el Molnár Ferenc nemzetközi karrierje. Azzal kezdődött, hogy a Vígszínház műsorára tűzte Az ördög című 1907-ben bemutatott színművét, méghozzá magának az írónak a rendezésében. A siker fergeteges volt. Nemcsak a Vígszínházban, hanem Olaszországban is. A darab ezután gyors egymásutánban színre került Párizstól New Yorkig számos nagyvárosban. Molnár pedig beleszeretett a főszereplőnőbe, Varsányi Irénbe.

Ám az asszonynak gyerekei voltak és féltékeny férje volt, így nem kerülhettek össze. Mi több, nagyobb bajok is lettek a dologból. Az író és a gyáros férj még párbajt is vívott. Bár akkor senki sem sérült meg, Molnár végül mégis kórházba került. Érzelmi túlfűtöttsége és a reménytelenség annyira kínozták, hogy öngyilkossági szándékkal rengeteg gyógyszert vett be. Ekkor történt meg az a nevezetes eset, hogy a szintén depressziós Bródy Sándor oktatni kezdte, hogy mit kellett volna tennie. Állítólag ekkor hangzott el Molnár Ferenc szájából a szállóigévé vált, ma sms-eken terjedő szöveg: „Sándor bácsi, kérlek, én öngyilkossági ügyekben csak attól fogadok el tanácsot, akinek már sikerült.”

A szerelmi dráma másik következménye az volt, hogy Molnár megírta a féltékenységről szóló darabját, A testőrt. Ebben egy színész úgy próbálja ki felesége hűségét, hogy testőrnek öltözve ő maga próbálja elcsábítani. A ki mikor mond igazat, egyáltalán mi az igazság problémakört boncolgató darabban a szerző minden erényét megcsillantja: frappáns sztori, nagyszerű dialógusok, mély emberismeretről tanúskodó remek karakterek. A testőr minden mondatából Molnár színház iránti rajongása sugárzik. A bemutató után Ady Endre azt állította a szerzőről, hogy varázsos, nagyszerű ember, akiben nyolcvan író lakik. Ezt írta róla: „Ma Molnár Feri az Isten, uralkodjék.”

Az ebben az időszakban írt játékok fő témája a polgári életformával szinte kötelezően együttjáró hazugság. Ironikusan kritikai élű vígjátékok ezek, de a bírálat belülről jön: egyszerre megért és elmarasztal. A fő mondanivalót talán A testőrben fogalmazza meg, hiszen itt igazság és hazugság úgy keveredik, hogy aki mondja, aki éli, maga sem tudja, meddig igazság, mettől hazugság.

Az első világháború idején haditudósító volt Galíciában. Bár a lövészárkok környékét állítólag messze elkerülte, írásai szépek, részvétteljesek, nemegyszer irodalmi értékűek, Egy haditudósító naplója címmel kötetben is megjelentek.

Ebben az időben kezdődött egy évtizedig tartó szenvedélyes viszonya Fedák Sárival, akiben talán az első celebet tisztelhetjük. A primadonna akkora híresség volt, hogy fogalommá vált: „Kontra, rekontra, szubkontra, fedáksári!” – mondják az ultiban, kifejezve, hogy a századelő legendás színésznője mindent visz. Botrányokkal tarkított kapcsolatuk több mint egy évtizedig tartott, de nem éltek együtt. Házasságuk is csak – ahogy akkoriban Pesten mondták – búcsúházasság volt. Amikor Molnár beleszeretett az alig húszéves Darvas Lilibe, akkor kérte tőle volt szerelme, hogy vegye feleségül. Úgy vélte, ártana női jó hírének, ha csak úgy, házasság nélkül faképnél hagynák.

Megtörtént a házasság is, néhány esztendővel később a válás is. Utána Molnár hivatalosan is összekötötte életét Darvas Liliével, aki akkor már évek óta a szeretője volt, és szépsége meg fiatalsága mellett még színésznőként is népszerűséget szerzett. Az ő házasságuk már nem bővelkedett botrányokban, talán azért, mert különös szabályok szerint zajlott. Évente mindössze néhány hetet töltöttek együtt, azt az időt, amikor nyaralni utaztak. Egyébként találkozgattak, elmentek együtt vacsorázni, szórakozni, de utána elbúcsúztak, és ki-ki hazatért otthonába.

Közben született meg a Liliom, Molnár Ferenc legsikeresebb színdarabja, a ligeti hintáslegény és a kis cselédlány szerelmét elmesélő külvárosi legenda. A megható történet, amely az érzelmeit kimondani nem tudó, és kimutatni még égi csoda segítségével is képtelen emberről szól, szokatlan volt a Vígszínház nézőinek, és első bemutatóján megbukott. Ám nemsokára színre került Berlinben, ahol már rajongott érte a közönség. A szomorú és szívhez szóló történetből 1956-ban zenés film készült A muzsika hangja című világsikerű darab szerzőjének, Oscar Hammersteinnek az átírásában, persze, kevesebb könnyel és több happy enddel.

Mikor Molnár a válással végleg be kívánta fejezni hosszú és viharos kapcsolatát Fedák Sárival, a pesti lapok rendszeresen cikkeztek a fejleményekről. Az asszony, aki meglehetősen jómódú volt, nem követelt végkielégítést vagy tartásdíjat a férjétől, legalábbis nem a hagyományos értelemben. „Nekem csak azt az összeget fizesse ki, amit nálam megivott!” – mondta. Mivel az együtt töltött idő alatt számos vacsorát és estélyt rendeztek a színésznő lakásán, ez egyáltalán nem volt csekély összeg. Ám az író nem akadt fenn ezen, nagyvonalúan kifizette.

Molnár Ferenc egy másik színműve is örökzöld klasszikussá vált angolszász színpadokon. A Játék a kastélybant dolgozta át Play's the Thing, vagyis A színdarab az igazi címmel P. G. Wodehouse, a Forduljon Psmithhez írója. Az ősbemutató nem is Budapesten, hanem New Yorkban volt. A Henry Miller’s Theatre-beli első előadás huszonnégy nappal megelőzte a Magyar Színház premierjét. A darabot aztán nem kevesebb, mint 326-szor adták az amerikai teátrumban. Ez a színmű tökéletes példája Molnár művészetének, aki egy anekdotából képes volt mindvégig lebilincselő háromfelvonásost komponálni. Ezután az Olympia is még a hazai bemutató évében eljutott amerikai színpadra, akárcsak az Egy, kettő, három és A jó tündér. Öt év alatt – 1926 és 1931 között – a szerző hét színművét mutatta be a Henry Miller’s Theatre. Akkora siker volt ez, hogy az írót a Fehér Házban fogadta az amerikai elnök, A hattyú párizsi bemutatója után pedig Molnár megkapta a Francia Becsületrend Lovagja kitüntetést. A hattyúból film is készült. Ez volt Grace Kelly utolsóelőtti filmje, és azon a napon mutatták be, amikor a sztár hozzáment Rainier herceghez, Monaco uralkodójához.

Molnár már jó ideje élte a maga szabad életét Darvas Lili mellett, amikor megismerkedett Bartha Vandával. A jómódú orvoscsaládban született fiatal nőnek meglehetősen kalandos előélete volt. Gazdag bankár mostohaapja kiváló nevelést biztosított számára, és elég sok pénzt is hagyott rá, de a lányt kisemmizték az örökségből. Ekkor férjhez ment, majd hamarosan elvált. Így munkát kellett keresnie, hogy eltarthassa magát. Amikor bemutatták az írónak, ő azonnal megkedvelte a fiatal nőt, és alkalmazta gépírónak.

Közben Magyarországon egyre kellemetlenebb lett a légkör, és az író a mindjobban fasizálódó országból 1939-ben külföldre költözött, előbb Genfben, majd Amerikában élt. Vanda hamarosan követte őt Amerikába. Ott aztán szeretője, titkárnője, irodalmi tanácsadója, házvezetőnője, tulajdonképpen a mindene lett.

Az emigrációban Molnár egyre jelentéktelenebb darabokat írt. Hiába játszották sikerrel a darabjait a legkülönbözőbb országok színpadán, csak a pesti levegő volt képes igazán megihletni a zseniális darabgyárost. Az idegen kontinensen idegen maradt. Ingerültségét gyakran vezette le a teljesen tőle függő Vandán, akivel egy szállodában, de nem egy emeleten élt. Darvas Lili nem messze lakott tőlük, és sűrűn jártak hármasban szórakozni. Az író igazi társa azonban Vanda volt.

Hét év telt el így. Vanda a háború után megtudta, hogy otthon maradt családtagjait elpusztították. Úgy tűnt, viszonylag hamar magához tért a megrázkódtatásból, ám ez csak a látszat volt. Néhány hónappal később, 1947-ben öngyilkos lett. Molnár teljesen összetört. Az Útitárs a száműzetésben című könyv, amelyben asszonyának emléket állít, így kezdődik: „Vanda meghalt – életem fénye kialudt”.

Amikor 1948-ban, hetvenedik születésnapja alkalmából meghívták Magyarországra, már olyan rossz egészségi állapotban volt, hogy nem fogadta el a meghívást. Egyre inkább hanyatlott, és négy év múlva meghalt. Sírján ez áll: „Te most csak aludjál, Liliom”.

Bár 1940 után Molnár Ferenc nem járt Magyarországon, hazai megbecsülése az azóta eltelt évtizedekben nem csökken, talán még nő is. A Pál utcai fiúkból fogalom lett. Ha pedig egy színház sikeres előadásra vágyik, szinte kézenfekvő, hogy valamelyik Molnár Ferenc-darabot tűzze műsorára. Műveiből jó néhány örökzöld filmet is forgattak. Például A botrány szele címűt, amely az Olympia nyomán készült. A főszereplője Sophia Loren.