A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Vi Keeland: Bossman, 2016

Fordította

LEYRER GINDA

Copyright © Vi Keeland

Hungarian translation © Leyrer Ginda, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: armadillo.hu

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Drabon Zoltán

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-44-1

Ha tudni akarod, kié a szíved, nézd meg, merre visz a lábad, amikor hagyod szabadon csatangolni.

(Ismeretlen szerző)

1. fejezet

Reese

Micsoda idő- és energiatékozlás – teljesen feleslegesen borotváltam le a lábam selymesen simára!

– Jules! Reese vagyok! Hol a pokolban vagy? Szükségem van rád! Ez a legpocsékabb randi, amelyben valaha részem volt. Rögtön elalszom… épp azt fontolgatom, hogy az asztalba verem a fejem, hogy ébren tudjak maradni. Ha nem akarsz véres fejjel és kék foltokkal a homlokomon viszontlátni, hívj fel valami kamu indokkal! Könyörgöm, hívj vissza! – Letettem a telefont, nagyot sóhajtottam, miközben ott álltam a női mosdó előtt a sötét folyosón, az étterem végében.

Egy mély hangú férfi szólt rám váratlanul a hátam mögül.

– Hacsak nem idióta a fickó amellett, hogy dögunalmas, rá fog jönni, hogy átejted.

– Tessék?! – megfordultam, és egy fickót pillantottam meg, aki a falnak támaszkodva a mobiltelefonjába pötyögött be valami szöveget, fel sem pillantva rám közben.

– Ez a legszakállasabb trükk a nagykönyvben… a vészhelyzeti hívás. Legalább annyit megtehetnél, hogy kissé megerőlteted magad. Ha nem tudnád, két hónapra előre kell asztalt foglalni ebbe az étterembe, ráadásul elég húzós hely, drágám.

– Szerintem pedig neki kellene megerőltetnie magát. A sportdzsekijén hatalmas lyuk tátong a hónalja alatt, és egész idő alatt más sem csinál, csak az anyjáról fecseg.

– Meg sem fordult a fejedben, hogy a sznob viselkedésed miatt érzi nyomorultul magát?

A szemem kis híján kiugrott a helyéből.

– A sznobizmusról akarsz itt velem értekezni? Kihallgattad a telefonbeszélgetésemet, és kéretlenül megjegyzéseket fűztél hozzá, közben pedig rám sem nézel. Egy fikarcnyi szemkontaktus nem sok, annyit sem áldozol rám.

Ujjai hirtelen megálltak a levegőben a szöveg begépelése közben. Figyeltem, amint felemeli a fejét, és a tekintetét lassan, komótosan végigsiklatja a bokámon, a meztelen lábszáramon, majd elidőzik a szoknyám szegélyénél, és aztán tovább kalandozik felfelé a csípőmig, megállva a mellemnél, hogy végül végleg megpihenjen az arcomon.

– Erről beszélek. Igen, itt fenn található a szemem.

Ellökte magát kissé a faltól és kiegyenesedett, mire az egyetlen fénysugár útjába került, amely megvilágította a folyosót. Fény vetült az arcára, én pedig ekkor vehettem először szemügyre a vonásait.

Jól látok? – tettem fel magamnak a kérdést. Ugyanis nem az a látvány tárult elém, amelyet vártam. Mély, érdes hangja és a viselkedése alapján idősebbnek véltem, olyasféle alaknak, aki régimódi öltönyt visel. Ám ez a fickó lenyűgöző külsővel rendelkezett. Fiatal volt és gyönyörű. Koromfeketébe öltözött – a ruházata egyszerű volt és mégis észbontóan vonzó, ahogyan kinézett. Aranybarna haja szexisen ziláltan hullott az arcába, azon az „én teszek az egészre” módon, és mégis tökéletesnek hatott a sérója. Erős, férfias vonásai megbabonáztak – szögletes, határozott, napbarnított állát egynapos borosta borította, az orra egyenes metszésű és hangsúlyos, a szeme nagy, szexi, álmos tekintetű és csokoládébarna színű. És most egyenesen engem fixírozott vele.

Anélkül, hogy levette volna rólam a tekintetét, feje fölé emelte a két karját.

– Talán még meg is akarsz motozni, mielőtt eldöntöd, méltó vagyok-e arra, hogy szóba állj velem?

Kétségtelenül csodásan nézett ki, de orbitális seggfejnek tűnt.

– Semmi szükség rá. A viselkedésed alapján már meghoztam a döntésemet: nem éred meg a fáradságot.

– Tégy, ahogy tetszik! De talán próbáld meg élvezni, ami még hátra van az estéből, szívecském!

Sértődötten dühöngtem magamban, de lopva még egy pillantást vetettem erre a helyes balfácánra, mielőtt visszasomfordáltam a randipartneremhez. Amikor visszaértem a helyemre, Martin összekulcsolt kézzel ült az asztalnál.

– Sajnálom – mondtam neki. – Sor állt a mosdónál.

– Erről eszembe jut egy vicces eset. Ezúttal egy étteremben voltunk drága anyámmal, és amikor kiment a mosdóba…

Amikor észrevette, hogy a telefonomat bűvölöm a tekintetemmel, hogy bárcsak megszólalna végre, a hangja erőtlenné vált. A fenébe, Jules! Hol vagy, amikor ilyen veszettül nagy szükségem van rád? A történet közepe táján – legalábbis úgy véltem, Martin ott tarthatott – észrevettem, hogy a tapló fickó a mosdóból elmegy az asztalunk mellett. Önelégülten rám mosolygott, látván a romokban heverő randimat és a közönyös képemet. Kíváncsivá tett, ezért követtem a tekintetemmel, merre tart és vajon kivel jött ide.

Bakker!

Egy festett szőke, a maga közönséges módján csinos nő volt vele, akinek hatalmas keblei majd’ kibuggyantak ruhájának mély kivágásából. Hatalmasra kerekített szemmel bámult a fickóra, amikor az visszaért hozzá; én nemkülönben. Igen… nem tudtam megállni, hogy időről időre vissza ne kalandozzon a tekintetem az asztalukhoz.

Amikor a salátánk megérkezett, Martin éppen az anyja vakbélműtétjét ecsetelte, én pedig majd’ meghaltam az unalomtól. Egy pillanattal tovább mereszthettem a szemem a pasira a mosdóból, mint kellett volna, mert rajtakapott, hogy bámulom. Az étterem túlsó feléről rám kacsintott, felvonta a szemöldökét, és a poharát felém biccentette.

Tapló.

Ha már amúgy is rajtakapott, akkor miért is méregetném őt titokban? Hiszen ez a pasi sokkal izgalmasabb, mint az én partnerem. És ő sem bizonyult szégyellősnek: nyíltan bámult. Amikor a pincér megállt az asztaluknál, arra lettem figyelmes, hogy a sármos fickó a mosdóból rám mutat, és közben mond valamit. Martin még mindig az anyjáról sztorizott, én pedig a hátam mögé néztem, hogy lássam, ez a szívdöglesztő alak a terem túlsó oldaláról vajon kire mutathatott rá. Amikor visszafordultam, a gyökér és a nője már fel is álltak. Az ajkáról igyekeztem leolvasni, mit mondhat. Pár szót sikerült elkapnom… mintha arról beszélt volna, hogy csatlakoznak egy régi baráthoz. És akkor hirtelen elindultak az asztalunk felé…

Csak nem akarja elmondani Martinnak, amit az előbb tőlem hallott?

– Reese. Te vagy az?

Mi a fene akar ez lenni?

– Hm… igen.

– Hú, jó ideje már, hogy nem találkoztunk. – Megpaskolta a mellét. – Én vagyok, Chase.

– Mielőtt még magamhoz térhettem volna, ez a tapló (akit történetesen Chase-nek hívtak), lehajolt hozzám és megölelt. Miközben a karjában vergődtem, azt suttogta a fülembe: – Vedd a lapot! Hadd legyen az estéd egy kicsit izgalmasabb, drágám!

Teljesen le voltam döbbenve, és csak bámultam, amint az a félnótás Martin odafordul hozzá, és kezet nyújt neki.

– Chase Parker vagyok. Reese-szel ősidők óta ismerjük egymást.

– Martin Ward – felelte bólintva a partnerem.

– Martin, ugye nem bánod, ha csatlakozom hozzátok? Évek óta nem láttuk egymást Mogyis Kosárkával. Szeretnék beszélni vele. Ugye, nem neheztelsz érte?

Bár Chase engedélyt kért Martintól, meg sem várta a válaszát. Ehelyett kihúzta a széket a partnerének és bemutatta a lányt.

– Ő Bridget… – segélykérőn nézett a lányra, mire az megmondta a vezetéknevét.

– McDermott. Bridget McDermott. – A lány mosolygott, mint akit nem lehet kiborítani sem a hirtelen keletű kettős randinkkal, sem pedig azzal, hogy Chase nyilvánvalóan nem emlékezett a vezetéknevére.

Martin ugyanakkor csalódottnak látszott, amiért a kétszemélyes randink immár négyessé alakult, bár biztos voltam benne, hogy ezt sosem tenné szóvá. Chase-re pillantott, miközben az helyet foglalt az asztalunknál.

– Mogyis Kosárka. Régen így hívtuk Reese-t. A Reese-féle mogyorókrémes kosárkákról. Ez a kedvenc édességem.

Miután Chase és Bridget leült, egy pillanatra félszeg csend ereszkedett ránk. Meglepő módon Martin szólalt meg először.

– Szóval, honnan is ismeritek egymást Reese-szel?

Bár Martin tette fel a kérdést, és közben felváltva nézett Chase-re és rám, a magam részéről Chase számára egyértelművé akartam tenni, hogy a talaj az ő lába alatt lett forró. Ez már csak maradjon az ő kis eszement játéka.

– Chase majd elmondja neked, hogyan is találkoztunk először. Igazán vicces történet. – Rákönyököltem az asztalra, a fejemet a kézfejemre támasztottam, és kárörvendőn, pilláimat rebegtetve, várakozással teli módon néztem a gyökérre.

Chase-nek egyetlen arcizma sem rezdült, és alig pár másodpercbe telt, mire előállt egy sztorival.

– Nos, igazából nem is az a vicces, ahogyan találkoztunk, hanem az, ami azután történt, hogy találkoztunk. A szüleim akkor váltak el, amikor nyolcadikba jártam, nekem pedig új suliba kellett mennem. Nagyon szánalmas állapotban voltam, míg nem találkoztam Reese-szel a buszon, már az első héten. Megközelíthetetlen csinibaba volt, de tudtam, hogy nincsenek barátaim, akik zrikáljanak, ha elhívom Reese-t randira és ő esetleg visszautasít. Így aztán annak ellenére, hogy egy évvel idősebb, mint én, felkértem, hogy legyen a partnerem a nyolcadikos bálon. A pofám leszakadt a meglepetéstől, amikor beleegyezett… Nos, ami azt illeti, igencsak ifjonc voltam még, és jó adag tesztoszteron száguldozott az ereimben. Nem csoda, ha a fejembe vettem, hogy vele fogom elcsókolni életem első csókját. A régi sulimban a haverjaim már mind túl voltak az első smacin, én pedig úgy gondoltam, most jött el az én időm ezen a téren. Így amikor a táncunk a végéhez közeledett, kirángattam Reese-t az előcsarnokba a krepp-papírral és lufikkal díszített tornateremből, hogy zavartalanul lehessünk együtt. Természetesen mivel ez volt az első ilyen alkalom, nem tudtam, mit is csináljak pontosan. De mohón hajtottam rá és nyomban elkezdtem szívni Reese arcát.

Chase itt tartott egy kis szünetet, és rám kacsintott: – Eddig minden rendben ment, igaz Mogyorós Kosárka?

Egy szót sem tudtam kinyögni. A sztorija teljesen kiakasztott. Ezt a taplót az sem zavarta, hogy nem válaszoltam neki, tovább folytatta színes meséjének a szövögetését.

– Itt kezd pikánssá válni a történet. Mint ahogyan korábban említettem, semmi tapasztalatom nem volt ezen a téren, de persze fejest ugrottam a dologba és bevetettem az ajkamat, a fogaimat, a nyelvemet, vagyis mindent. Egy perc elteltével a csókunkat kezdtem szörnyen nedvesnek érezni, de mivel nagyon be voltam indulva, tovább folytattam: nem én akartam lenni az első, aki elhúzódik. Végül amikor levegőért kapkodva szétrebbentünk – szó szerint, mivel valósággal beszippantottam Reese arcát –, rádöbbentem, hogy miért éreztem annyira nedvesnek a csókunkat. Reese-nek a smacizás közepén elkezdett vérezni az orra, és mindkettőnk arca csupa vér volt.

Martin és Bridget nevettek, de én túlságosan le voltam fagyva ahhoz, hogy reagálni tudjak. Chase felém nyújtotta a kezét, és megragadta a karomat.

– Ne csináld már, Mogyis Kosárka! Ne szégyenkezz emiatt! Szép időket éltünk meg együtt. Emlékszel?

– És mennyi ideig jártatok együtt? – kérdezte Martin.

Chase már éppen válaszolni akart, ám megérintettem a karját, pont olyan bizalmaskodó módon, ahogyan ő az enyémet az imént.

– Nem túl hosszú ideig. A következő baklövése után szakítottunk.

Bridget összecsapta a kezét és fészkelődni kezdett a székén, mint egy izgatott gyerek.

– Hallani akarom a másik baklövést is!

– Nem igazán szeretném ezt megosztani veletek, most, hogy jobban átgondolom a dolgot – jegyeztem meg ábrándozva. – Ez az első randitok?

Bridget bólintott.

– Nos, nem szeretném, ha azt feltételeznéd, Chase azóta is ugyanezzel a problémával küzd. A mi kis incidensünk óta sok idő eltelt. – Közel hajoltam Bridgethez és a fülébe súgtam: – A srácok, ahogy idősebbek lesznek, jobban uralják a helyzetet. Többnyire.

Chase ahelyett, hogy zavarban érezte volna magát, el volt ragadtatva a sztoritól, amelyet kitalált rólam. Olyannyira, hogy csaknem szétvetette a büszkeség. Az este hátralévő része hasonló hangulatban telt. Chase mindenféle szövevényes történetet agyalt ki a nem létező gyerekkorunkról, és közben a szeme sem rebbent, miközben jól elszórakoztatott bennünket. Olykor jómagam is hozzátettem egyet s mást a történeteihez – persze csak akkor, amikor elképedésemben nem maradt tátva a szám a hajmeresztő hantájától.

Gyűlöltem bevallani, de ezt a gyökér gyereket egyre jobban megkedveltem – annak ellenére, hogy a vérző orromról hadovált, aztán pedig azzal ámította az asztaltársaságot, hogy kitömtem a melltartómat, aminek csúfondáros vége lett. Az este vége felé rendeltem még egy kávét, hogy késleltessem az elválásunkat – jókora változás ez ahhoz képest, hogy miket vágtam a fejéhez még a mosdó előtt a folyosón.

Az étterem előtt Martin, Chase és én átadtuk a parkolófiúnak a jegyeinket. Ami engem illet, jobban szeretem, ha az első randi alkalmával ura vagyok a helyzetnek, ezért Martinnal ott, az étteremben találkoztam. Bridgetet viszont természetesen Chase a kocsiján hozta ide, mint egy szokásos randevú alkalmával. A lány folyton Chase oldalához dörgölődött, belékarolva, miközben a kocsikra vártunk. Az én fényes és vörös Audim érkezett meg először. Kissé zavarban voltam, hogyan is köszönjek el a többiektől… akármelyiküktől. Átvettem a kocsikulcsot a parkolófiútól, és csak ácsorogtam a kocsim nyitott ajtaja mellett, kissé elmélázva.

– Csinos járgány – jegyezte meg mosolyogva Chase. – Jobb, mint az az ócskavas, amivel a gimiben jártál, igaz?

Felnevettem.

– Én is úgy gondolom.

Martin közelebb lépett hozzám.

– Örültem, hogy találkoztunk, Reese. Remélem, hamarosan látlak megint.

Nem igazán akartam, hogy megcsókoljon, ezért megöleltem.

– Köszönöm a kellemes vacsorát, Martin!

Miután hátraléptem, Chase elkapott, és magához ölelt. De ez nem afféle barátságos hátba veregetős összeborulás volt, mint amelyben Martint részesítettem – Chase valósággal a testéhez préselte a testemet. Ó, istenem, milyen jólesett! Aztán valami különös dologra ragadtatta magát… Párszor a keze köré tekerte a hajamat, majd rázárta az ujjait és hátrarántotta a fejemet. Amikor felnéztem rá, láttam, az ajkamat bámulja, és egy rövid pillanatig azt hittem, megcsókol.

Végül lehajolt, és megcsókolta a homlokomat.

– Találkozunk a legközelebbi osztálytalálkozón?

Bólintottam; már csaknem kibillentem az egyensúlyomból.

– Ühüm… persze. – Miután elengedett, Bridgetre pillantottam. – Örülök, hogy találkoztunk.

Kellemetlenül éreztem magam, miközben beültem a kocsimba. Éreztem, hogy minden szempár rám tapad. Bekapcsoltam a biztonsági övemet és közben felpillantottam. Chase feszülten bámult. Úgy tűnt, mintha mondani akarna valamit, de pár szívverésnyi idő múltán már kényelmetlennek éreztem, hogy a kocsiban ücsörögve tovább várjak.

Nagyot sóhajtottam, majd még egy utolsót intve elindultam, és azon tűnődtem, miért érzem úgy, hogy valami fontosat hagytam hátra.

2. fejezet

Reese

Négy héttel később

Százharmincnyolc, százharminckilenc, száznegyven. Az utolsó csempe a mennyezeten – az, amelyik a legközelebb van az ablakhoz a hálószobámban – végig van repedve. Ez mostanában történt! Szólnom kell a gondnoknak, hogy cseréltesse ki, mielőtt még a napi kántálásom teljesen gallyra nem megy. Akkor pedig kiborulok ahelyett, hogy lenyugodnék, pedig a számolás eddig mindig segített, ha rám tört az idegesség.

Még mindig a hálószobám padlóján feküdtem, ahová leheveredtem a Bryanttel folytatott telefonbeszélgetésem után. Ezzel a sráccal az előző héten a szupermarketben jöttem össze (a szokásos ismerkedési kísérletek helyett a bárokban, mert azok sosem váltották be a hozzájuk fűzött reményt). Azért hívott, hogy elmondja, éppen gályázik a munkahelyén, de egy óra múlva idejön hozzám. Ez lesz a második randevúnk. Nekem ez kapóra jött, mivel elég fáradt voltam és semmi kedvem sem volt felállni. Mély levegőt vettem, behunytam a szemem és a lélegzetvételemre koncentráltam. Ki és be, ki és be. Miután megnyugodtam, feltápászkodtam, felfrissítettem a sminkemet és egy pohár bor társaságában leültem a laptopom elé.

A New York-i marketingállásokat böngésztem a Monster.comon öt teljes percig, majd átruccantam a Facebookra. Ahogy mindig. Mert az állásvadászat szívás. Végignézem, miket posztoltak a barátaim – képeket ételekről, a gyerekeikről, a csilivili életükről, amit el akartak hitetni velünk. Felsóhajtottam. Az egyik volt középiskolai osztálytársam fotója villant be a Facebook-oldalamon, mire nyomban az a fickó jutott az eszembe, akivel sosem jártam gimibe. Vagyis Chase Parker.

Az elmúlt hónapban többet gondoltam az én cinkelt-szélhámos gimis osztálytársamra, mint azt be mertem volna ismerni magamnak. Csak úgy hirtelen az agyamba villant a képe mindenféle apróságról – így például a közeli élelmiszerbolt egyik polcán terpeszkedő Reese Mogyoróvajas Kosárkákról (vettem is nyomban egy dobozzal), vagy Josh Duhamel fényképéről, amelyet a People magazin lapozgatása közben pillantottam meg, miközben a fogorvosnál várakoztam (Chase akár a testvére is lehetett volna – ki akartam tépni az oldalt), és az éjjeliszekrényemen parkoló vibrátorról is ő jutott az eszembe (végül nem téptem ki az említett lapot a magazinból, elhoztam az egész képes újságot úgy, ahogy volt).

Most, hogy megint befészkelte magát az agyamba ez a bájgúnár – még mielőtt észrevettem volna –, már be is gépeltem a nevét a Facebook keresőablakába. Hangosan felsóhajtottam, amikor megjelent az arca. A szívem majd kiugrott a helyéből az örömtől. Istenem, még annál is jóképűbb volt, mint ahogyan emlékeztem! Ráklikkeltem a fotóra, hogy felnagyítsam. Laza szerelés volt rajta, pólót viselt, hozzá a térdén felhasított farmert és fekete, Chucks márkájú cipőt. Nagyon jól állt neki ez a stílus. Miután egy egész percen át méregettem mohó szemmel a szexi ábrázatát, rázoomoltam, vagyis felnagyítottam rajta a részleteket, és észrevettem, hogy a pólóján a következő felirat díszeleg: Vasló edzőterem. Ez a sportklub ugyanabban a háztömbben volt, ahol az étterem, amelyben találkoztunk. Azon tűnődtem, hogy vajon a közelben lakik-e.

Sajnos erre nem tudtam rájönni. És az életrajza sem volt fent a neten. És csak egy fotót tett fel magáról: egy egyszerű, bemutatkozó, facebookos profilképet. Ha többet akarok látni a fickóból, baráti üzenetet kell küldenem neki, amelyben megkérem, hogy követhessem. De ez persze csak akkor működne, ha engedélyezi a csatlakozásomat. Bár erős kísértést éreztem rá, hogy máris nyélbe üssem a kapcsolatfelvétel kérését, még idejében visszahőköltem. Zakkant tyúknak tartott volna, ha ilyen kéréssel fordulok hozzá, hiszen lotyónak tartott (ezt többször is nyíltan megmondta). És úgy ismerkedtünk össze, hogy mindkettőnk épp másvalakivel randizott, ráadásul azóta már egy teljes hónap eltelt.

Ez azonban nem akadályozott meg abban, hogy a fényképét rámentsem a képernyőmre, hogy később is megcsodálhassam. Még pár percig ábrándoztam a pasiról, majd noszogatni kezdtem magam. Állást kell találnod! Állást kell találnod! Már csak egy hétig és még pár napig dolgozhatsz a jelenlegi munkahelyeden. Emeld fel a seggedet a Facebookról!

Sikerült is összekaparnom magam, és a következő ötven percben kimazsoláztam azokat az álláshirdetéseket, amelyek akár a legtávolabbi kapcsolatban is álltak a kozmetikai termékek marketingjével, vagy egy kicsit is érdekesnek tűntek a számomra. Tisztában voltam vele, hogy két állásinterjúval nem sokra megyek, de csak ennyit sikerült összehoznom, mert a piacon nem volt túlkínálat ezen a téren. Mire megszólalt a csengő, teljesen lelombozódtam, mert úgy éreztem, sosem találok új állást ahelyett, amelyet az utóbbi hét évben töltöttem be, és – egészen a legutóbbi időkig – még szerettem is.

Bryant csókja azonban sokat javított a hangulatomon. Bár ez még csak a második randink volt, kifejezetten ígéretesnek tűnt.

– Ez ám csak az igazi üdvözlés! – mondtam levegő után kapkodva.

– Egész álló nap csak erre tudtam gondolni.

Felpillantottam rá és rámosolyogtam.

– Bújj be! Rögtön kész vagyok. Csak felkapom a táskámat és leveszem a töltőről a telefonomat.

Bryant a bejárati ajtómra mutatott.

– Betörtek hozzád, vagy ilyesmi? Mi ez a rengeteg zár?

A bejárati ajtómon volt egy normál zár és még három biztonsági zár is. Más esetben őszintén megmondtam volna, hogy nagyobb biztonságban érzem magam, ha egy vagy két pluszzár van az ajtón, és annyiban is hagytam volna a dolgot. De Bryant nem tartozott az átlagos udvarlóim közé. Ő tényleg igyekezett megismerni, és ha tovább firtatta volna a tényállást – márpedig komolyan tartottam ettől –, akkor kénytelen lettem volna megnyílni előtte és olyasmiket is elmondani neki, amikre még nem álltam készen. Ezért inkább hazudtam neki.

– Az épület gondnoka nagyon ért a biztonsági kütyükhöz.

Bryant bólintott.

– Nos, ez igazán nagyszerű.

Épp a hálószobában voltam és bekapcsoltam a nyakláncomat, úgyhogy kikiabáltam neki:

– Találsz bort a frigóban, ha gondolod.

– Kösz. Megvagyok nélküle.

Amikor kijöttem a hálóból, láttam, hogy ott ül a kanapén. A laptopom nyitva hevert mellette; úgy felejtettem, miután befejeztem az álláshirdetések böngészését.

– Mondd csak, mit fogunk megnézni a moziban? – kérdeztem tőle, miközben felvettem az egyik fülbevalómat.

– Szerintem döntsük el akkor, amikor odaértünk! Adnak most egy Vin Diesel-filmet, amit meg akarok nézni. De nem akarlak rádumálni, ha nem vagy oda érte.

Elmosolyodtam.

– Ez igazán remek, mert nekem nem jön be az a pasi. Én inkább olyasmire gondoltam, mint például az az új Nicholas Sparks-film.

– Ez aztán a kegyetlen büntetés. De hiszen csak egy órát késtem, és nem három napot! – évődött.

– Pedig megérdemelnéd. Egy ilyen büntetés ráncba szedne.

Bryant ekkor felállt, én pedig odamentem a laptopomhoz, hogy lecsukjam.

– Apropó, ki az a fickó, aki a képernyődön terpeszkedik?

Összeráncoltam a szemöldökömet.

– Miféle fickó?

Megvonta a vállát.

– Magas, kócos frizurájú, ami nekem pocsékul állna. Remélem, hogy nem egy volt pasid, akit még mindig imádsz. Úgy néz ki, mint az Abercombie táskákat reklámozó modellsrácok.

Mivel fogalmam sem volt, hogy miről beszélt, felnyitottam a laptopomat és belenéztem. A fenébe! Chase Parker fotója tényleg teljesen kitöltötte a képernyőmet. Valószínűleg amikor lementettem a fényképét a Facebookról, véletlenül rátettem a képernyőre háttérképnek. Most, hogy megint megpillantottam a csodás ábrázatát, újra beindultam rá. Közben Bryant várta, hogy válaszoljak.

– Nos... ő az unokatestvérem.

Semmi jobb nem jutott az eszembe. Azonban miután kimondtam e szavakat, rájöttem, hogy kissé különös, hogy egy fiú unokatestvéremet tettem fel háttérképnek a képernyőre. Hogy kihúzzam a dolog méregfogát, gyorsan hozzátettem még pár magyarázó mondatot – bár ez nekem sosem volt az erősségem.

– A srác modell. A nagynéném átküldött nekem pár fotót, amelyek a legutóbb készültek a fiáról, és azt kérdezte tőlem, hogy szerintem melyik a legjobb, így aztán letöltöttem őket a laptopomra. A barátom, Jules végigböngészte a képeket és az egyiket feltette háttérképnek. Én pedig olyan technikai analfabéta vagyok, hogy még azt sem tudom, hogyan tudnám eltüntetni innen.

Bryant jót kuncogott az ügyetlenségemen; úgy tűnt, simán bevette, amit mondtam neki.

Mi az ördög ez az egész Chase Parkerrel meg a kitalált történetekkel?!

* * *

Kedden két állásinterjúm is volt: az egyik reggel, a másik délután. A metró zsúfolásig telt emberekkel és a légkondi sem működött. Ebből persze az is kiderül, hogy ez nem az expresszjárat volt, hanem a lassú, amelyik minden megállóban megállt. Az első címre csak ezzel lehetett eljutni.

Izzadtságcseppek csurogtak végig a hátamon, ahogy két, ugyancsak erősen párolgó utas közé beékelődve álltam. A magas fickó a jobb oldalamon ujjatlan pólót viselt és az egyik kezével a feje fölötti kapaszkodót markolta. Az arcom pont beleért a szőrös hónaljába, ráadásul a tag nem használt dezodort. A balomon sem volt valami rózsás a helyzet. Bár az ott álló nő korántsem volt olyan büdös, folyton köhögött és prüszkölt anélkül, hogy a szája elé tette volna a kezét. Úgy éreztem, azonnal le kell szállnom erről a szerelvényről.

Szerencsére pár perccel korábban értem az első interjúm helyszínére, így még be tudtam szaladni a mosdóba, hogy felfrissítsem magam. Az izzadság és a párás levegő nem tett jót a sminkemnek, a hajam pedig kócos lett és összegöndörödött. Ilyen a július New York belvárosában – mintha a hőség beszorult volna a magas épületek közé. Belekotortam a neszesszerembe, kihorgásztam belőle pár hajcsatot és egy kefét, és nagy nehezen ismét csinos kontyba fésültem gesztenyebarna hajamat. Az arcomat csak egy babatörlőkendővel töröltem át, mivel nem hoztam magammal szemceruzát. Kibújtam a blézeremből, és láttam, hogy a selyemblúzom csupa izzadtság. A fenébe! Pedig a blézeremnek az egész interjú alatt rajtam kell lennie.

Egy nő jött be a mosdóba, amikor épp egy nedves papír zsebkendővel benyúltam a blúzom alá, hogy letöröljem az izzadtságot a hónaljamról. A tükörben jól látta, mit művelek.

– Elnézést. Pokoli hőség volt a metrón és állásinterjúra jöttem – magyarázkodtam. – Nem akarok izzadtan és büdösen beállítani.

A nő elmosolyodott.

– Ismerem a szitut. Ilyenkor júliusban, amikor ilyen nagy a levegő páratartalma, le kell inteni egy taxit és azzal kell az állásinterjúra menni, amely álmaid állásával kecsegtet, és amelyet igazán akarsz.

– A délutáni interjúm előtt pont ezt fogom tenni. Ugyanis a város másik végére kell mennem, és azt az állást tényleg akarom, így hajlandó vagyok mindent megtenni érte. – Olyannyira, hogy még a Duane Reade-be is beugrom, hogy vegyek egy dezodort.

Miután sietősen lecsutakoltam magam, még több mint egy órát ültem az előcsarnokban, mielőtt behívtak volna a felvételi beszélgetésre. Legalább volt időm lehiggadni és még a cég legújabb termékkatalógusait is áttanulmányoztam. Határozottan szükségük volt egy új marketingkampányra. Le is jegyeztem pár javaslatot azzal kapcsolatban, hogy miken változtatnék abban az esetben, ha lehetőséget kapnék rá.

– Miss Annesley? – egy szélesen mosolygó nő szólt rám az ajtóból, amelyen át a belső irodába lehetett jutni. Belebújtam a blézerembe és követtem a hölgyet. – Sajnálom, hogy megvárakoztattuk. Ma délelőtt akadt némi problémánk az egyik legnagyobb értékesítőnkkel, ami azonnali intézkedést kívánt. – Amikor egy nagy sarokirodához értünk, a hölgy oldalvást lépett. – Foglaljon helyet! Ms. Donnelly rögtön itt lesz.

– Ó, rendben. Köszönöm! – Pedig azt hittem, ő a felvételiztető.

Pár perccel később bejött a Flora Cosmetics alelnöke. Az a nő volt, akivel az előcsarnok mosdójában futottam össze – aki látta, hogy a hónaljamat csutakolom. Csodás kezdés!

Csendben örvendeztem magamban, hogy legalább a blúzomat nem gomboltam ki közben. Megpróbáltam felidézni, miről beszélgettünk az időjáráson kívül. Úgy emlékeztem, nemigen esett szó másról.

– Látom, már nem izzad. – A hangja nagyon hivatalosan és üzletiesen csengett, cseppet sem barátságos, még csak nem is emlékeztetett arra, amilyen a mosdóban volt.

– Igen… sajnálom. Ma különösen megvisel a hőség.

A nő néhány papírt rakott egy halomba az asztalán, majd minden további csevegés nélkül nekem szegezte az első kérdését.

– Szóval, Miss Anneslay, miért keres új állást? Az önéletrajzában az áll, hogy jelenleg is dolgozik.

– Így van. Hét éve, hogy a Fresh Look Cosmeticsnél dolgozom. Náluk kezdtem, miután megkaptam a diplomámat. Marketinggyakornokból küzdöttem fel magam marketingigazgatóvá az évek során. Hogy őszinte legyek, mind ez ideig boldog voltam ott. De úgy érzem, a Fresh Look Cosmeticsnél elértem a plafont, ami az előmenetelt illeti, és itt az idő, hogy más kihívások után nézzek.

– Elérte a plafont? Hogy lehet ez?

– Nos, a Fresh Look Cosmetics családi vállalkozás. És bár csodálom Scott Eikmant, a vállalat alapító elnökét, a legtöbb vezetői pozíciót az Eikman család tagjai töltik be – közülük az egyiket, Derek Eikmant most nevezték ki alelnöknek. – Már attól is keserű lett a szám íze, hogy hangosan kimondtam ezeket a szavakat.

– Szóval önnél érdemtelenebb és méltatlanabb embereket léptetnek elő kizárólag a rokoni kötelékek miatt? És ezért akarja otthagyni azt a céget?

– Úgy vélem, hogy nagyrészt ez a távozásom oka. És eljött az idő számomra, hogy továbblépjek.

– Nem lehetséges, hogy az Eikman család tagjai jobban ismerik ezt a szakmát, mivel belenőttek ebbe a világba? Talán valóban képzettebbek és rátermettebbek, mint a többi alkalmazott.

Mi csípi ennek a nőnek a szemét? A rokoni összefonódás nem új keletű dolog. A fenébe is, a Walmart vezetői még mindig Sam Walton rokonai közül kerülnek ki, pedig az öreg már két évtizede visszavonult.

Azt pedig aligha hozhattam fel, hogy a legutóbbi vállalati bulin – amelyet minden évben megrendeznek – túl sokat ittam, és lefeküdtem Derek Eikmannal, aki akkoriban az értékesítési igazgató volt. Mindössze egy éjszakáról volt szó; hibát követtem el, de részeg voltam, és akkor már egy éve nem szexeltem senkivel. Tíz perccel az aktus után már tudtam, hogy hiba volt. De hogy mekkora, arra csak két héttel később ébredtem rá, amikor az a seggfej bejelentette az eljegyzését a barátnőjével, akivel már hét éve járt. Nekem viszont azt mondta, hogy nincs komoly kapcsolata és független. Amikor beviharzottam az irodájába és lehordtam a sárga földig, azt mondta, hogy attól még szexelhetünk, hogy eljegyzi a barátnőjét.

Az a pasi egy szemétláda volt, és most, hogy már elnökké is előléptették, képtelen voltam tovább dolgozni neki. Amellett hogy felültetett és megcsalta a barátnőjét, semmit sem értett a marketinghez.

– Ami engem illet, elégedettséggel tölt el, hogy én voltam az alkalmasabb pályázó.

A nő rám villantotta kényszeredett mosolyát, majd összefűzte az ujjait az asztal fölött. Mit mondhattam neki a mosdóban, amivel kiváltottam az ellenszenvét? Nem jutott eszembe semmi ilyesmi. Ám a nő következő kérdése felfrissítette a memóriámat.

– Elárulná nekem, hogy mitől annyira jó az a vállalat, ahova délután megy interjúra? Úgy értem – mint marketingszakember –, hogy valamit nagyon jól csinálhatnak, ha az odaútra még taxit is hajlandó fizetni.

Ó! Bakker! Teljesen kiment a fejemből, hogy kikotyogtam neki, a következő interjúmra taxival megyek, mert az az állás az, amelyet igazán akarok.

Jól beástam magam a homokba, és már nem volt esélyem rá, hogy valahogy kimásszak. Az a lehetőség már elszállt. És mégis, mindennek ellenére úgy véltem, hogy profi módon viselkedtem, és biztos voltam benne, hogy a nő már meghozta a döntését velem kapcsolatban.

Épp amikor az interjúm a végéhez közeledett, egy idősebb úr kukkantott be az irodába. – Drágám, átjössz ma este hozzánk vacsorára? Anyád folyton hívogat, hogy húzzam ki belőled a választ.

– Apu, hm… Daniel. Épp egy állásinterjú közepén tartok. Nem beszélhetnénk meg ezt később?

– Persze, persze. Nézz be az irodámba később! – A férfi udvariasan rám mosolygott, majd búcsúképpen megkopogtatta párszor az ajtófélfát és elment.

Tátott szájjal fordultam vissza az interjúztató hölgyhöz. Bár már tudtam a választ, megkérdeztem: – Daniel… Donnelly, a Flora Cosmetics elnöke az ön apja?

– Igen. És szeretem azt hinni, hogy a végzettségemmel és a szaktudásommal érdemeltem ki, hogy marketingszakemberként a cég alelnöke lehessek és nem azért hullott az ölembe ez a pozíció, mert az elnök lánya vagyok.

Igen, rendben. Ma kétszer is sikerült elgáncsolnom saját magamat, és nem láttam értelmét, hogy meghosszabbítsam a gyötrődésem idejét. Felálltam.

– Köszönöm, hogy rám áldozta az idejét, Ms. Donnelly!

A délutánom ennél csak jobban sikerülhet. Épp csak kiszálltam a légkondicionált taxiból az épület előtt, amely a két órakor kezdődő interjúm helyszínéül szolgált, amikor megszólalt a telefonom. A cég, ahová annyira szerettem volna bekerülni – és amely miatt lezúztam az első meghallgatásomat – lemondta a találkozónkat, mondván hogy az állást már betöltötték.

Csodás. Ez egyszerűen csodás.

Nem sokkal később Flora egy csókos-lerázós e-mailt küldött, amelyben megköszönte, hogy elmentem az interjúra, és tudatta velem, hogy nem én vagyok a szerencsés befutó. És még nem volt két óra.

Gyorsan lezuhanyoztam, és azt terveztem, hogy öt óra körül jól leiszom magam, de úgy istenigazában. Ez aztán a nagyszabású terv! Egy napom ment rá erre a szarságra az utolsó héten, amelyet még a Fresh Looknál töltök. Akár még jól is érezhetném magam.

A hálószobám padlóján feküdtem és épp a csempeszámolási gyakorlatomat végeztem, amikor megcsörrent a telefonom. Felnyúltam az ágyra és a kezemmel kitapogattam a mobilomat a matracon. A képernyőn Bryant nevét pillantottam meg; először nem akartam felvenni, mert olyan gyalázatosan rossz hangulatban voltam, de végül úgy döntöttem, beszélek vele.

– Hé, hogy sikerült az állásinterjúd? – kérdezte.

– Hazafelé bementem egy boltba és vettem két üveg bort. Hármat találhatsz.

– Hú, akkor nem ment valami jól, igaz?

– Így is mondhatjuk.

– Tudod, mit kell ilyen esetben tenni?

– Pontosan. Kalapkúra.

Bryant elnevette magát, mintha vicceltem volna.

– Én inkább egy kis edzést javasolnék.

– Csak nem akarsz megtornáztatni?

– De igen. A mozgás kiűzi belőled a stresszt.

– Ahogyan a bor is.

– Igen, de a testmozgás után remekül érzed magad másnap is.

– Ha meg bort iszom, nem emlékszem, mi történt előző nap.

Bryant megint nevetett (pedig most sem tréfáltam).

– Ha mégis meggondolnád magad, épp a Vasló Edzőterembe tartok.

– A Vaspaciba?

– A 72. utcában van. Tag vagyok ott. És vendéget is vihetek.

Már több, mint egy hónapja annak, hogy a sors különös fintora összehozott Chase Parkerrel, hirtelen mégis fontolóra vettem a piálás kontra testmozgás választási lehetőséget, mivel a gyökér gyerek a facebookos fotóján olyan trikót viselt, amelyre a Vaspaci logója volt rányomva.

– Tudod mit? Malacod van. Rám fér egy kis testmozgás, hogy ellazuljak. Végül is később is berúghatok, ha az ugrabugra nem válna be.

– Te most csak ugratsz engem.

– Ott találkozunk. Mit szólnál, ha egy óra múlva felbukkannék ott?

– Rendben. Tali ott.

Komolyan meg kellett volna vizsgáltatni az agyamat. Hajszárítóval – csak úgy szárazon – felfrissítettem a frizurámat, és a legszexibb edzőcuccomba préseltem bele magam, hogy együtt izzadjak azzal a remek fickóval, akivel az utóbbi időben kezdtem randizni. Ám az igazság az volt, hogy ezek az erőfeszítések nem neki szóltak. Túlzott reményeket tápláltam azzal kapcsolatban, hogy láthatom annak a csodás pólónak a tulajdonosát – azt a pasit, aki ócska szajhának tartott, és egy szobortestű és észbontó dekoltázsú szőkeséggel járt –, én viszont csak B kosaras melltartót hordtam, a hátsóm tekintélyes volt, bár a derekam kifejezetten vékony.

Miután negyven percet szenvedtem végig az elliptikus fitneszgépen, komolyan megbántam, hogy nem a kalapkúrát választottam. Bryant súlyokat emelt az edzőterem másik végében, nekem pedig boldognak kellett volna lennem, hogy egy ilyen remek fickó meghívott, hogy eddzek vele. Ehelyett azonban levegő után kapkodtam, csalódott voltam és szomjas. Örvendezve gondoltam arra, hogy a hűtőmben ott lapul a két üveg bor.

Amikor Bryant befejezte a súlyemelgetést, odajött hozzám és megkérdezte, lenne-e kedvem úszni. Nem hoztam magammal fürdőruhát, de felajánlottam, hogy azért vele tartok a medencéhez. Amíg elment, hogy lecsutakolja magát és átöltözzön, lassú tempóban cammogtam a futópadon, hogy lehűtsem a testemet. A ráérős ritmus közben végignéztem az olvasatlan e-mailjeimet a mobilomon. Az egyik egy állásközvetítő cégtől jött: arról tájékoztattak, hogy találtak nekem egy tökéletes állást a tengerentúlon – a Közel-Keleten –, és azt kérdezték, hogy akarok-e videokonferencia-kapcsolatot létesíteni a céggel. Meglehetősen furcsának találtam az e-mailt, mivel tele volt elütéssel és helyesírási hibával.

Miután Bryant átöltözött, elindultunk a medencéhez. Miközben kinyitotta az uszoda ajtaját, felolvastam neki az e-mailt a fura ajánlattal. „Olyan jelentkezőket várunk, akik józanok, higgadt gondolkodásúak és nem viselkednek túl dramatikusan.” Csak nem premenstruációs szindrómával küzdenek Jemenben? A telefonomat bűvöltem menet közben, nem csoda, ha beleütköztem valakibe.

– Sajnálom, nem figyeltem…

A következő pillanatban lefagytam.

Chase állt előttem, én pedig csaknem hanyatt estem a meglepetéstől. Persze titkon reméltem, hogy láthatom, de nem igazán hittem benne. Ismét megnéztem magamnak az előttem álló fickót, hogy nem képzelődöm-e. De ő volt az, hús-vér valójában. És micsoda hús ez a pasi! Ing nélkül, nedvesen – nem volt rajta más, csak egy csípőfazonos úszónadrág, amelynek a térde fölött egy tenyérnyivel végződött a szára. Nem csoda, hogy elkezdtem dadogni. Ahogy a nagykönyvben meg van írva!

– Ch… Ch… Ch… – képtelen voltam kimondani a nevét.

Természetesen Chase ki nem hagyta volna az alkalmat, hogy égessen. Önelégült vigyorral az arcán odahajolt hozzám és azt mondta:

– Aranyos kis mozdony vagy, Mogyis Kosárka.

Így akart emlékeztetni a múltkori találkozásunkra.

Próbáltam kivágni magam a csávából és keményen odamondogatni neki, de kár lett volna a fáradságért. Ő magas volt, én meg alacsony, és meg sem tudtam nyikkanni, csak a meztelen testét bámultam. Vízerecskék csordogáltak lefelé a felsőtestén. Bűvölten néztem, amint hol száguldva, hol lassan poroszkálva csorogtak végig a bordáin. A fenébe!

Megköszörültem a torkomat, és végül csak sikerült kinyögnöm:

– Chase.

Eszméletlenül büszke voltam magamra, hogy átvittem a lécet. Chase közben a nyakában lógó törülközővel törölgetni kezdte csöpögő haját, így még jobban szemügyre vehettem a felsőtestét. A mellizma szoborszerűen tökéletes volt. És – ó, istenem… csak nem? De igen! A mellbimbója hegyesen meredte előre, és az egyikben… piercing díszelgett.

– Örülök, hogy látlak, Reese. Nem láttuk egymást vagy tíz éve, és most meg egy hónap leforgása alatt kétszer is egymásba botlunk.

Beletelt némi időbe, míg kapcsoltam, hogy a fickó a sosem volt közös gimis éveinkre céloz. Az újabb sziporkája végre kizökkentett a szellemi tespedésemből.

– Igen. Hát nem szerencsés?

– Én ismerlek téged – jegyezte meg Bryant.

Teljesen megfeledkeztem róla, hogy a barátom ott áll mellettem. Az igazság az, hogy minden másról megfeledkeztem egy pillanatra. Összeráncoltam a szemöldökömet. Ezek ketten tényleg ismerik egymást?

– Reese unokatestvére vagy. A modell.

Bakker! Bakker! Bakker! A legszívesebben bebújtam volna egy lyukba és meghaltam volna.

Chase – lévén Chase – rögtön vette a lapot. Különös módon méregetett, miközben Bryanthez beszélt.

– Így van. Chase unokatestvér vagyok. Zümzüm nagynéni legkisebb unokaöccse. És te ki vagy?

Bryant kezet nyújtott Chase-nek, aki nyomban belecsapott a tenyerébe.

– Bryant Chesney. – Aztán odafordult hozzám. – Úgy tudtam, hogy anyádat Rosmarie-nek hívják. Úgy, mint az enyémet.

Chase nyomban elsimította a gubancot.

– Tényleg Rosmarie-nek hívják. De némelyikünk Zümzümnek hívja. Ez a beceneve. Tudod, allergiás a méhcsípésre. Egyszer egy családi grillpartin rosszul lett tőle. Az arca feldagadt, és azóta mi, gyerekek csak így hívjuk.

Ez a pasi egy profi hazudozó. Pokolian jól csinálta és engem is belerángatott.

Bryant bólintott, mint aki most már mindent ért.

– Nos, örülök, hogy találkoztunk. Beszélgessetek csak, amíg én úszom pár hosszt.

Bryant épp le akart lépni, de Chase megállította.

– Honnan tudtad, hogy én vagyok Chase? Zümzüm néni megint fűnek-fának mutogatta a képeimet és odanyomott párat a te orrod alá is?

– Nem. Még senkivel nem találkoztam Reese rokonai közül. Reese laptopján láttam a fotódat.

– Az én fotómat?

– A te képed szerepel háttérképként a laptopján.

Felejtsd el, amit arról mondtam pár perccel ezelőtt, hogy a legszívesebben bebújtam volna egy lyukba! Becsuktam a szemem és a Földanyához imádkoztam, nyeljen el ott nyomban, és soha ne köpjön ki újra. Vagy egy szupererőhöz, hogy forgassa visszafelé a Földet és vele az időt is. Meg sem nyikkantam és szorosan összezárt szemmel harmincig számoltam. Amikor végeztem a számolással, résnyire nyitottam a szemem, abban a reményben, hátha Chase eltűnt már.

– Még mindig itt vagyok – mondta vigyorogva.

Eltakartam az arcom a két kezemmel.

– Pokoli nagy zavarban vagyok.

– Ne tedd! Nem vagyunk vér szerinti unokatestvérek, ezért nincs abban semmi különös, hogy éjjelente rólam álmodozol.

– Nem álmodozom rólad éjjelente!

– Akkor csak nappal bámulod a képemet a laptopodon?

– Csak véletlenül került oda. Nem szándékosan tettem fel háttérképnek.

Összefonta a karját a mellkasán.

– Oké. Megvettem.

– Remek, mert ez az igazság.

– És hogyan landolt a fotóm a laptopodon? Emlékeim szerint nem fotóztál le a nevezetes kettős randinkon.

Felhorkantam.

– Kettős randi?

– Apropó, mi történt Oidipusszal, aki az anyjába szerelmes? Rövid úton kitetted a szűrét? Bár ügyetlenül próbáltál menekülni a balsikerű randidból, el kell ismernem, hogy jól ítélted meg a fickót. Szörnyen unalmas egy krapek.

– Ahogy mondod.

– És ki ez az új buggyant alak, akivel most együtt vagy?

– Buggyant alak? De hiszen nem is ismered.

– Itt hagyta a barátnőjét velem ácsorogni. Mondom, hogy dilis.

– Azt hiszi, hogy rokonok vagyunk.

– Az imént mondtam, hogy nincs köztünk vérségi kapcsolat.

– Igen, de… – Elnevettem magam. – Fura egy fickó vagy, tudod?

– Semmivel sem vagyok furcsább, mint az a nő, aki valahogy felügyetlenkedi egy tök idegen férfi fotóját a laptopjára, és hagyja, hogy a barátja meglássa.

– Nem a barátom. – Fogalmam sincs, miért mondtam ezt. Bár részben igaz volt, részben viszont nem. – Még csak kétszer találkoztunk.

– Ó… szóval még nem feküdtél le vele.

Valóban nem, de honnan tudja ezt ez az alak?

– Miből gondolod?

– Mert te nem olyan lány vagy, aki már az első vagy a második randiján lefekszik egy pasival.

– Honnan tudod?

– Tudom és kész.

– Milyen az a lány, aki már az első randin lefekszik a fiújával?

– Mindenféle jeleket küld. Például bizonyos módon öltözik, testkontaktust létesít a pasival. Ismered ezt a viselkedést. Tudom, hogy igen.

– Mint például Bridget? – Az a bestia, aki az este vége felé folyton Chase-t taperolta.

A gyökér gyerek nem válaszolt.

Úgy gondoltam, hogy gáláns úriemberre valló gesztus volt a részéről, hogy nem foglalt állást Bridget viselkedésével kapcsolatban, vagy nem erősítette meg a gyanúmat, mi is történt köztük a randijukat követően.

– Ki vele! Hogyan tettél szert a fotómra? – inkább ezt kérdezte, minthogy Bridgetet minősítse.

Elmondtam neki az igazat. Némi csavarral persze.

– Azt követően, hogy összefutottunk abban az étteremben, rád kerestem a Facebookon. Meg akartam köszönni neked, hogy akkor este megmentettél, és hogy feldobtad a hangulatot.

– Üzenetet küldtél nekem?

– Nem. Végül is nem. Tudod… olyan cikisnek éreztem, hogy szaglásztam utánad! Így aztán meggondoltam magam.

– De a fényképem annyira megtetszett neked, hogy azt azért megtartottad?

– Be akartam tenni a kedvencek közé, hogy ha meggondolnám magam, mégis elküldjem azt az üzenetet, de helyette lementettem a képernyőre. – Éreztem, hogy elvörösödik az arcom. Sosem tudtam hazudni, egyszerűen nincs hozzá tehetségem. Anyám azt szokta mondani, hogy könnyebb az én gondolataimban olvasni, mint egy könyvben a sorokat.

Meglepetésemre Chase bólintott. Gondoltam, hogy nem ereszt el egykönnyen – jó alaposan megszorongat.

– Ide szoktál járni edzeni? Még sosem láttalak itt.

– Nem. Bryant jár ide. Meghívott, hogy tartsak vele. Pocsék napom volt, és úgy terveztem, hogy borba fojtom a bánatomat. De Bryant rábeszélt, hogy inkább egy kis testi sanyargatással űzzem ki magamból a stresszt.

– Mondtam neked. Ez egy hülye alak. Brandon helyében én egész mást ajánlottam volna lazításképpen.

– Bryantnek hívják.

– Mindegy.

– Szóval te mit javasoltál volna?

– Semmit. – Témát váltott. – Miért is volt a napod olyan pocsék?

– Két állásinterjúm volt. Az elsőt még az előtt elcsesztem, hogy beléptem volna az irodába, a másik pedig elszállt, amint megálltam a taxival a cég épülete előtt.

– Nincs munkád?

– Még van. De csak jövő hét péntekig. – Nem a legokosabb dolog azelőtt felmondani ebben a szakmában, hogy egy másik állást találna az ember.

– Mi a szakmád?

– Marketingben utazom. Marketingigazgató voltam a Fresh Look Cosmeticsnél.

– Kicsi a világ. Baráti viszonyban vagyok Scott Eikmannal, a Fresh Look elnökével. Néha együtt golfozunk.

– Nyolc és fél millió ember él a mi kis városunkban, és az én cinkelt középiskolai barátom – aki mellesleg az én nem vér szerinti unokatestvérem – a cégem fejével golfozik? Ez aztán már tényleg különös!

Chase felnevetett.

– Scott jövőre visszavonul. Oké?

– Értem. Floridába költözik meg ilyesmi. Két fia van, akik valószínűleg átveszik a helyét. – Borzalom! Az egyikük Derek. Bárcsak ő is elhúzna Floridába! Vagy inkább Szibériába.

Chase-szel ott álltunk az uszoda ajtaja előtt, mióta egymásba ütköztünk. Egy fickó kopogtatta meg az üveget, és egy Dr Peppert lóbált a kezében, magasra emelve a levegőben.

Chase válaszul egy V betűt mutatott neki, aztán magyarázatképpen annyit mondott:

– Fogadtunk egymással, hogy ki ússza le rövidebb idő alatt a távot. Rommá aláztam. És ez a nyereményem.

Felvontam a szemöldökömet.

– Egy Dr Pepper üdítő?

– Jó cucc az. Ne merd becsmérelni nekem, különben nem kapsz a legközelebbi családi grillpartin.

Egy perccel később a barátja megint megdöngette az üvegfalat. Ezúttal úgy lengette meg a kezét, mintha azt akarná mondani: mi tart ilyen sokáig?

Chase válaszul odabiccentett neki.

– Mennem kell. Fél óra múlva együtt ebédelek vele, és még le kell zuhanyoznom.

Igyekeztem elrejteni a csalódottságomat.

– Nos, igazán örültem, tesó, hogy összefutottunk.

A tekintetünk egy pillanatra összefonódott. Pont úgy, ahogyan a múltkor, az este végén az étterem előtt, amikor úgy tűnt, Chase még mondani akar valamit. De most sem szólt semmit, csak hátranézett a válla fölött, ahol Bryant rótta a hosszokat a medencében, majd megölelt, megint megtekerte a lófarkamat és hátrarántotta a fejemet, hogy a szemébe nézzek.

Hosszan bámulta az ajkamat, majd homlokon csókolt.

– Akkor később, kuzinkám!

Elindult a szekrényes öltöző felé, de pár lépés után visszafordult.

– Az egyik barátom munkaközvetítő, igazi buldognak számít a szakmában. Összehozhatnálak kettőtöket. Segítene neked valami munkát találni.

– Rendben. Tetszik az ötlet. Az én erőfeszítéseim nem jártak eredménnyel. Köszi!

Odaadtam neki a mobilomat, ő pedig beírta a mobilszámát, majd a telómról küldött magának egy e-mailt, így mindkettőnknek megvolt a másik elérhetősége. Aztán tényleg lelépett. És nekem máris hiányzott. Annak az esélye, hogy ebben a hatalmas városban még egyszer belébotlom, olyan kicsi volt, mint hogy belém csap a villám.

Nem telt bele egy hét, és rá kellett jönnöm, a villám néha kétszer is ugyanoda csap le.