7 ÉV UTÁN SOROZAT

ESKÜ

Renáta W. Müller

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

www.facebook.com/groups/renatawmullerregenyekeskarakterek

1. Fejezet

A férfi legrettegettebb rémálma vált valóra a szemei előtt, ahogy zsibbadtan bámult befelé az

étterem  ablakán  keresztül.  Egyből  felismerte  Lanát  az  egyik  fal  melletti  asztalnál.  Fekete

selyemruhát viselt, és pont olyan lélegzetelállítóan gyönyörű volt, ahogy az öreg hölgy is jellemezte

őt az imént, csakhogy nem volt egyedül. Egy férfi volt vele az asztalnál, aki még ültében is eléggé

magasnak és erős testalkatúnak látszott. Fekete, vagy legalábbis sötétbarna haja volt, amennyire azt

Hayden kintről meg tudta állapítani. Hosszúra nőtt, kócos haja a homlokába lógott, orrának profilja

egyenes és férfias volt. Haydennek egyértelműen úgy tűnt, hogy a fickó túlságosan is jóképű, és

túlságosan sokat nevet. Lana is nevetett, és szemmel láthatóan bizalmas viszony volt kettejük között,

mert a nő, átnyúlva az asztalon, játékosan felborzolta a férfi, amúgy is rendezetlen haját, majd

valamit igazított annak a gallérján, amin aztán mind a ketten jót nevettek.

Haydennel megfordult a világ, és úgy érezte, kiszalad a talaj a lába alól. Elfordult az ablaktól, és

hátával  nekitámaszkodott  a  falnak.  Kezeivel  hajába  túrt,  majd  tenyerével  többször  erősen

megdörzsölte  a  szemeit,  mint  aki  nem  akarja  elhinni,  amit  lát.  Nem  tudta,  mit  higgyen,  mit

gondoljon. Lana egy másik férfi társaságában volt, akit ő nem ismert, de azok ketten láthatóan jól

szórakoztak, és bizalmas viszonyban voltak egymással. Abban biztos volt, hogy nem Ben Jones az

illető. Őt felismerte volna. Nem tudta felfogni, hogy létezhet, hogy röviddel azután, hogy a kettejük

randevúja  meghiúsult,  Lana  egy  másik  férfi  társaságában  vacsorázik,  méghozzá  a  kedvenc

éttermében. Hát ennyi lenne? Ilyen keveset jelent a nőnek? Ha ő nem tud eljönni a megbeszélt

randira, akkor gond nélkül elmegy egy másikkal? Nem akarta elhinni, hogy a nő ezt teszi vele, de

nehéz volt másként értelmeznie azt, amit a saját szemével látott. Tévedett volna? Lehetséges, hogy

ennyire félreértette Lana gesztusait? Ő már megint a közös jövőjüket tervezte, miközben Lana más

hapsikkal találkozik a háta mögött.

Bár forgott körülötte a világ, mégis visszafordult, és a fal melletti asztalra szegezte a tekintetét.

Azok ketten láthatóan belemerültek a beszélgetésbe, de már nem nevetgéltek. Lana megpaskolta a

férfi kezét, aki erre a zsebébe nyúlt, és valami kicsi, négyszögletes tárgyat tett ki az asztalra. A nő,

szemmel láthatóan izgatott lett, és a dobozka felé nyúlt. Hayden a hányinger ellen küszködött, de

mazochista módon kényszerítette magát, hogy tovább nézze őket. Figyelte, ahogy Lana résnyire

nyitja a dobozkát, és fejét lehajtva, játékosan belekukkant. Ekkor a férfi mondott valamit, és elvette

előle a dobozt. Kivett belőle valamit, és várakozással teljesen a nő felé mutatta. Azt, hogy pontosan

mi volt a kezében, Hayden nem tudta kivenni, de biztosra vette, hogy valamilyen ékszer. Meg volt

győződve róla, hogy gyűrű volt. Lana, láthatóan el volt ragadtatva a látványtól, és izgatottan az

ékszer felé nyúlt.

Haydennek  ez  már  sok  volt,  nem  volt  képes  tovább  nézni  a  jelenetet.  Fél  kézzel  a  falnak

támaszkodott, zihálva lélegzett, a feje majd’ szétrobbant. A torkában hatalmas gombócot érzett,

gyomra vészjóslóan hánykolódott. Már csak egyre gondolt: El! El innen minél hamarabb!

Ellökte  magát  a  faltól,  és  tekintetét  a  földre  szegezve,  gondolkodás  nélkül  elindul  abba  az

irányba,  ahonnan  jött.  Kezét  erősen  a  homlokára  szorította,  mintha  képes  lett  volna  ezzel  a

mozdulattal kitörölni az elmúlt öt perc történéseit, de az éttermi képek beleégtek a pupillájába. Nem

tudott szabadulni tőlük, mindegy volt, hogy becsukta vagy kinyitotta a szemét, csak Lanát látta maga

előtt, és azt a másikat. Alig tudatosult benne, hogy az étterem bejárata előtt majdnem fellökött egy

éppen befelé igyekvő, vörös hajú fiatal nőt, aki méltatlankodva nézett vissza a furán zaklatott alakra.

Vihart és pusztítást hozó sötét felhők gyülekeztek a feje fölött. A sértett önérzet és a féltékenység

démonai befészkelték magukat az agyába, és feketére festették a gondolatait. Kicsoda ez a nő?

Valami boszorkány, aki megbabonázott? Függök tőle, mint egy drogos. Képtelen vagyok szabadulni,

mintha ő lenne a személyes kábítószerem. Egy nap boldogságért vele, az ép elmémmel kell fizetnem.

Nem bírok többet! Elég volt! Elég! – ordította belül.

A következő sarkon nem bírta tovább, meggörnyedve dobta ki a taccsot, majd a következő

trafiknál vett egy pár darab mini üveg whiskyt. Szinte önkívületi állapotban bolyongott az utcákon,

és félhangosan szidta önmagát, amiért újra hagyta magát bolonddá tenni. Minél többször maga elé

idézte a jelenetet, annál inkább meggyőzte magát róla, hogy Lana kétszínű játékot játszik vele.

Beszippantotta, és egyre mélyebbre vitte a féltékenység fekete spirálja, míg végül odáig jutott, hogy

kétségbe vonta mindazt, ami az előző hetekben kettejük között történt. A fájdalom a lelkében az

elviselhetetlenségig fokozódott, és az elfogyasztott alkohol sem enyhített a dolgon egy cseppet sem.

Végül, már nem akart mást, csak az arcába ordítani, szembesíteni a nőt azzal, hogy lebukott, aztán –

maga sem tudta – nekimenni százzal az első betonfalnak, és annyi.

Fogalma sem volt róla, hogy kötött ki végül is a nő lakásánál, de lerogyott a bejárathoz vezető

lépcsősor legalsó fokára, és arcát kezeibe temetve ült, mint egy hontalan. Lassan szemerkélni

kezdett az eső, az ő szívét azonban ekkor már vastag jégtakaró borította.

Fél tizenegy felé járt, mire Lana, parkolót keresve befordult a sarkon. Kiszállt a kocsiból, és bár

már nem esett, az idő hűvös volt, így még egyszer megtekerte a nyaka körül a selyemsálat, és sietős

léptekkel  igyekezett  a  kapuhoz.  Kulcsát  a  kezében  tartva  ért  el  a  lépcsősorhoz,  amikor  a

félhomályban szinte belebotlott egy görnyedt alakba. Halkan felsikoltott, és visszahőkölt, ahogy

azonban a másik felemelte sötét tekintetét, azonnal felismerte Haydent. Borzasztó látványt nyújtott

ültében, nedves hajjal, ázott zakóban, így Lana most ijedt csak meg igazán, és a szája elé kapta a

kezét.

– Atyaisten! Hayden! Mi történt veled? Teljesen át vagy ázva. – Hangja tele volt aggodalommal.

Leguggol a férfi elé, és kezével finoman végigsimította nedves haját. Másik kezével Hayden arcáról

törölte le a nedvességet, és kutatón a szemébe nézett. – Beszélj már, az ég szerelmére! Baleseted

volt?  –  A  férfi  vonásai  megkeményedtek,  ajkai  vékony  csíkká  feszültek.  –  Mi  történt  veled?

Egyáltalán, hogy kerülsz ide ilyenkor?

Hayden csak nézte, és arra gondolt, hogy milyen jól is játssza az aggódót. A keze az arcán, a

tágra nyílt, riadt szeme… mintha valóban jelentene neki valamit. Egy pillanatra becsukta a szemét,

és eljátszott a kísértő gondolattal, hogy hagyja az egészet, és egyszerűen csak engedi, hogy ez a

kegyetlen boszorkány kedvére tovább játsszon vele. Tovább, egészen addig, amíg Hayden szíve

megáll dobogni.

– Valami baj történt? – próbálkozott tovább a nő, egyre kétségbeesettebben. – Mit csinálsz

Londonban  egyáltalán?  Nem  azt  mondtad…  nem  arról  volt  szó,  hogy  ma  már  nem  tudsz

visszarepülni? Én azt hittem…

Ez  volt  az  a  pont,  amikor  Hayden  elvetette  az  előbbi  gondolatot,  felnyitotta  szemhéjait,  és

jéghidegen nézett vissza a nőre.

–  Nem  számítottál  rá,  hogy  visszajövök,  igaz?  –  szólalt  meg  rekedtes  hangon,  és  gúnyos

hanglejtését Lana nem tudta hova tenni.

Hayden  eltolta  magától  a  nő  kezeit,  feltápászkodott  a  földről,  és  hátrált  egy  lépést.  Lana

értetlenül és zavarodottan szintén felállt, és a férfit bámulta. Bizonytalanul kérdezte:

– Részeg vagy? – Hayden kesernyésen felröhögött, de nem válaszolt. – Mi van veled? Mióta ülsz

itt? – folytatta, és közelebb lépett a férfihez.

– Maradj ott, ahol vagy! – válaszolta a férfi fagyosan. – Nincs már semmi értelme ennek, hát nem

érted? – Még egy lépést hátrált, és fogait összeszorítva, fájdalmas hangon nyögte: – Miért teszed ezt

velem? Miért játszol velem?

– Miről beszélsz? – vonta fel a vállát Lana. – Elmondanád végre, hogy mi történt, és miért

viselkedsz ilyen furcsán? Megbántottalak valamivel?

– Ó, Lana, kérlek!

A férfi megfordult, arcát az égnek fordítva mélyet sóhajtott, és keserűen felnevetett. Hangja

kezdett hisztérikussá válni, és ettől már Lana is pánikba esett.

– Esküszöm, hogy fogalmam sincs, miről beszélsz!

A férfi visszafordult, és jéghidegen köpte ki:

– Láttalak.

A nő csak állt, és arcán teljes zavarodottsággal várta a folytatást. Mivel azonban nem volt

folytatás, megismételte, amit az imént hallott.

– Láttál? Hogy érted azt, hogy láttál? Mi az ördögről beszélsz?

– Bassza meg, Lana! Hagyd abba a színjátékot! Láttalak.

Lana úgy érezte megőrül, fogalma sem volt, hogy erre mit válaszoljon. Agya lázasan dolgozott, és

minden idegszála megfeszült, ahogy próbálta értelmezni a férfi szavait. Hayden ki volt fordulva

önmagából, pont mint pár héttel ezelőtt az IHIN gálán, amikor viszontlátták egymást.

– Kérlek, ne tedd ezt velem! Nagyon megijesztesz – mondta, síráshoz közeli hangon.

Könyörgőn nézett a férfire, aki ekkor fenyegetően közel lépett hozzá.

– Láttalak ma este a Zafferanóban, azzal a férfivel. Mindent láttam, érted! Mindent! – lihegte,

magából teljesen kikelve.

Egy  ideig  csak  álltak  egymással  szemben,  egymás  arcába  meredve,  szótlanul.  Aztán  Lana

megfordult, hátát mutatta a férfinek, arcát a kezébe temette. Végre leesett neki, hogy miről beszél,

és hogy miért viselkedik úgy, mint aki elvesztette az eszét. Próbálta összeszedni magát a sokkból, és

amire lassacskán rájött, az mélységesen elkeserítette. Ekkor a háta mögül ismét Hayden vádló

hangját hallotta.

– Valld be nyugodtan! Nem számítottál arra, hogy mégiscsak megjelenek a színen.

Lana megtörten lehajtotta a fejét, és letörölt egy könnycseppet a szeme sarkából. Nem akarta

elhinni, hogy ez valóban megtörténik velük.

– Szóval láttál? – kérdezte síri hangon, és lassan visszafordult. – Láttál ma este egy férfival,

miután  te  lemondtad  a  találkozónkat.  Elhitetted  velem,  hogy  lekésted  a  gépedet,  csak  hogy

kémkedni tudj utánam?

Hangja  egyre  erőteljesebb  lett,  ahogy  beszélt,  teste  megfeszült,  és  keze  ökölbe  szorult

felindulásában. Hayden zavartan nyelt, és kissé elbizonytalanodva válaszolt:

– Nem. Nem erről van szó. A legutolsó pillanatban derült ki, hogy mégis haza tudok jönni, de nem

tudtalak  elérni  telefonon.  Egyetlen  hívásomra  sem  válaszoltál,  ezért  egyszerűen  ide  jöttem.

Rohantam hozzád a reptérről, mint egy idióta, de te akkor már elmentél.

Lana elképedve rázta meg a fejét, és kezeit a szája elé szorította.

– A telefonom… lemerült.

– Az öreg hölgy a földszintről mondta, hogy elmentél, méghozzá elegánsan felöltözve. A Zafferano

volt az egyetlen ötletem, ahol keresselek. – Hayden hangja olyan fájdalmas volt, hogy abba Lana is

beleremegett. – És meg is találtalak, csak éppen nem voltál egyedül – fejezte be felnyögve, és

erőltetett, gúnyos nevetés hagyta el a száját.

Lana lemondóan ingatta a fejét. Minden egyes igazságtalan szó, egy újabb gyomorba vágás volt a

számára.

– Mindent tönkreteszel. Nem bízol bennem – nyögte elhalóan. – És nem is fogsz, soha.

Letörölte arcáról a könnyeket, és elszántan kihúzta magát. Egyenesen a férfi szemébe nézve,

letörten mondta:

– A férfi, akivel ma este láttál… akivel együtt ültem az étteremben, a bátyám volt, Robert. –

Hayden szája megrándult, mintha mondani akart volna valamit, de egy hang sem jött ki a torkán.

Úgy tűnt neki, döbbent csend borul az egész városra. – Szerettem volna, ha végre megismerkedtek.

Nagy  nehezen  sikerült  megszerveznem,  hogy  mindannyian  egy  időben  egy  helyen  legyünk,

lefoglaltam az asztalt is a Zafferanóban – sóhajtotta leverten. – Ez lett volna a meglepetés, de te

lemondtad az estét, én meg úgy gondoltam, ha Rob egyébként is a városban van, akkor legalább

lássuk egymást. Ha még kicsit tovább leskelődtél volna az étterem előtt – folytatta szemrehányóan –,

akkor láttad volna Veronique-t is, Rob barátnőjét, akik késve érkezett, mert melóból jött Londonba.

Hayden döbbenete tökéletes volt. Látta Lanát, ahogy ott áll vele szemben, hallotta a hangját, de a

szavak csak lassan, vontatottan jutottak el hozzá. A feneketlen, mély sötétség, ami az utóbbi két

órában fogva tartotta, most oszlani kezdett, de a pánik, ami a helyét átvette, még annál is rosszabb

volt. Keservesen próbálta összerakni a puzzle darabkáit, kínlódva nyögte:

– De hát a doboz… a gyűrű – dadogta, ahogy lassacskán megvilágosodott előtte, hogy mit művelt.

– Óh, a gyűrű! – fújt Lana lemondóan. – Veronique eljegyzési gyűrűje, amit a bátyám vett neki, de

majd csak a születésnapján akarja odaadni. Mindenképp meg akarta tudni, hogy mit szólok hozzá. A

véleményemre volt kíváncsi, hogy mit gondolok, vajon tetszeni fog-e Veronique-nak. – Ahogy nézte a

férfi összetört, döbbent alakját, a fájdalom és a csalódottság elemi erővel áradt szét a tagjaiban.

Hayden viselkedése a porba sújtotta, majd’ megrepesztette a szívét. Szemrehányóan mondta: – Te

pedig meglátsz engem egy férfi társaságában, aki egy ékszert mutat nekem, és egyből azt hiszed,

hogy… – nem tudta folytatni, mert a zaklatottságtól elcsuklott a hangja.

Hayden  belemarkolt  a  saját  hajába,  mintha  ki  akarta  volna  tépni  azt,  állát  csüggedten  a

mellkasára  ejtette.  Ahogy  tudatosulni  kezdett  benne,  hogy  mit  történt,  elöntötte  a  jéghideg

borzalom. A nő szeméből tisztán kiolvashatta a megbántottságot és a felháborodást, és tudta, hogy

igaza van. Megkönnyebbülni sem tudott amiatt, hogy tisztázódott az ismeretlen férfi kiléte, mert

tudta, kapitális hibát követett el. Már megint! Goromba és bunkó módon bánt Lanával, annak

ellenére, hogy minden reggel megesküdött magában, hogy soha többé ebben az életben nem bántja

meg a nőt. Idegesen járkálni kezdett fel s alá, és átkozta a félreértést, átkozta önmagát, gyanakvó

természetét, amiért hagyta, hogy magával ragadja az esztelen féltékenység. Érezte, hogy túl messze

ment, belátta, hogy ismét elveszítette az önkontrollt. Ahelyett, hogy józanul végiggondolta volna a

dolgot, őrjöngeni kezdett, mint egy eszement. Lüktető halántékát dörzsölte, és nem is mert a nőre

nézni. Elkeseredettem mondta:

– Bárcsak meg tudnám magyarázni! Ó, Lana! Nincs nálam nagyobb barom az univerzumban.

Teljesen magam alatt voltam, amikor kiderült, hogy Dublinban kell töltenem még egy éjszakát. Már

rég lemondtam óla, hogy ma még láthatlak, amikor adódott a lehetőség a privát jettel. Szinte

magamon kívül voltam az örömtől, amikor ideértem, rohantam hozzád, mint egy tébolyodott, aztán

amikor kiderült, hogy nem vagy itt, azt sem tudtam, mit tegyek.

– Ó, Hayden – nyögte Lana erőtlenül.

– Aztán valamilyen furcsa érzés vitt, húzott a Zafferenóba, és akkor megláttalak. Ott ültél, vele, és

az egész olyan meghittnek látszott. Én akkor… nekem akkor megszűnt a világ. Már megint. –

Lerogyott az egyik lépcsőfokra, és arcát a kezébe temette. – Megint elkapott az örvény, és egyre

mélyebbre húzott, pont, mint régen. Csak a fájdalom és a csalódás maradt. Aztán meg csak a düh és

a  bosszúvágy.  –  Fájdalmasan  nézett  fel  a  nőre.  Teljesen  össze  volt  törve.  –  Kimondhatatlanul

sajnálom, amiket mondtam. Szívemből sajnálom, Lana. Megint elcsesztem.

A nő zaklatottan járkált előtte, és a könnyeivel küszködött.

– A legszomorúbb az az egészben, hogy nem csupán a mai estéről van szó. De most komolyan,

Hayden – nézett a férfire szúrósan, széttárt karokkal. – Voltam valaha is hűtlen hozzád, amíg együtt

voltunk? Megcsaltalak egyszer is? Flörtöltem más férfiakkal? – hajolt közelebb a férfi felé, aki csak

csüggedten  ingatta  a  fejét.  –  Nem  tudok  róla,  hogy  bármikor  is  okot  adtam  volna  rá,  hogy

féltékenykedj, amíg a barátnőd voltam. Válaszolj! – emelte fel a hangját.

– Így igaz – mondta a férfi megadóan, lecsüggesztett fejjel.

– Te mégis úgy kezelsz, mint valami ribancot, aki egyik férfi ágyából a másikéba ugrik, és akiben

nem lehet megbízni.

– Ne mondd ezt! – nyögött fel Hayden.

– De hiszen ez a kicseszett igazság – emelte fel a karját, majd csüggedten maga mellé ejtette.

Fáradtan beletúrt a hajába, és mélyet sóhajtva folytatta: – Te nem bízol meg bennem, Hayden. És

szerintem soha nem is fogsz. Az első alkalommal, amikor kétes helyzet merül fel, amikor bizalommal

kellene lenned irányomban, mit teszel? A lehető legrosszabbat feltételezed rólam. Mégis mit mond

ez kettőnkről?

Hayden szíve összefacsarodott látva, hogy Lana mennyire meg volt bántva.

– Lana – nyögte a nevét kínlódva.

– Tudod mit – kacagott fel keserűen a nő –, szerintem nem is tehetsz róla. A mi múltunkkal,

mindazzal, ami a hátunk mögött van, amin keresztülmentünk, nem is hiszem, hogy lehetséges

kettőnknek normális viszonyt kialakítani.

A férfi elgyötörten nézett rá. Tehetetlen volt, nem látott kiutat. Rettegett attól, amit ő maga is

érzett. Lanának igaza van.

– Én megbocsátottam a múltat. Esküszöm neked, mindent megtettem azért, hogy magam mögött

hagyjam. Nem vádollak semmivel!

– Elhiszem – tárta szét karjait Lana csüggedten, és Hayden mellé rogyott a lépcsőre. Amikor

oldalra fordult, és ránézett, a tekintete sokkal gyengédebb volt, a hangjából is eltűnt már a harag. –

De látod, mégsem vagyunk előrébb. Én sem értem igazán, de valami kell, hogy legyen bennem, ami

nem  tesz  jót  neked.  Bajba  keverlek,  pedig  esküszöm,  hogy  ez  a  legutolsó,  amit  szeretnék.

Valahányszor azt hiszem, hogy jót teszek, a dolog merő káoszba torkollik kettőnk között. És ráadásul

nincs senki más a világon, aki úgy meg tud bántani, és akkora fájdalmat tud okozni nekem, mint te.

Hayden sóhajtva folytatta:

– És nincs a világon senki, aki olyan fájdalmat tudna okozni nekem, mint te. Ha azt érzem,

elveszítelek, elvesztem a kontrollt magam felett. Hadakozom, őrült módjára török-zúzok, és mindent

tönkreteszek magam körül. Ha veled vagyok, Lana – a nő keze után nyúlt óvatosan, és Lana hagyta,

hogy összefűzze az ujjaikat –, a mennyben járok. Soha senkire nem vágytam úgy, mint rád. – Nagyot

nyelt, amikor végre Lana szemébe tudott nézni, és látta a könnyeket, amiket ő okozott. – De soha

senki miatt nem fordultam ki úgy önmagamból, mint miattad. Szemét módra viselkedtem az előbb,

mert azt hittem átversz, és hidd el, kiszakadt a szívem a helyéről. Nem tudom, mit mondjak. Azt

hittem, soha többé nem kell ezt kérnem tőled de… Bocsáss meg nekem!

Lana,  elveszettem  megrázta  a  fejét.  Dühe  már  lecsillapult,  és  helyét,  mély  szomorúság  és

tanácstalanság váltotta fel.

– Én… nem haragszom rád – folytatta lógó vállal. – De olyanok vagyunk, mint két éretlen tini. Ez

nem vezet sehová.

Hayden összeszorította a szemét, és kezeit a fejére szorította. Rettegett attól, ami következhet,

mert Lana lemondó szavaiból nagyon úgy vette ki, hogy a nő valami véglegesre akarja elszánni

magát. Fogalma sem volt mit csinál, ha Lana szakít vele. Nem volt b terve, vagy hasonlók. És még

csak nem is hibáztathatta, ha megtenné, hiszen úgy viselkedett, mint valami háborodott vadember.

– Azt hiszem, mind a ketten félünk a csalódástól. Félünk kockáztatni, hogy valamit rosszul

csinálunk, és megbántjuk a másikat – mondta a nő, és fejét az ég felé emelve sóhajtott. – Rohadtul

bonyolult ez az egész. Én sem tudom…

Igazság szerint Hayden nagyon is jól tudta, hogy mit akart. 10 éve, mióta Lanát ismerte, tudta,

hogy mit akar, de az időpont tökéletesen alkalmatlan volt rá, hogy szentimentális baromságokkal

hozakodjon fel. Azok után, amit az előbb produkált, jó esélye volt rá, hogy a nő alaposan seggbe

rúgja, és elküldi melegebb éghajlatokra.

Lana felállt, és a körmét kezdte rágcsálni idegesen. Amikor a férfi is felállt, és szinte könyörgőn

rá nézett, elkapta a tekintetét. Mondd meg neki! Gyerünk, mondd meg neki, te szerencsétlen! –

ostorozta magát a férfi, mert érezte, hogy kicsúsznak a kezéből a dolgok. Egyszerűen nem hagyhatja,

hogy vége legyen. Belepusztul, ha megint elveszíti.

– Lana, én… – kezdte, de a nő vele együtt szólalt meg.

– Ez nem fog menni, Hayden. Azt gondoltam, ezúttal másképp alakul a dolog, de te nem tudsz

bízni  bennem,  én  pedig  úgy  érzem,  képtelen  vagyok  kontrollálni  ezeket  a  hullámvölgyeket  és

hegyeket kettőnk között. Ez nekem túl… sok, túl intenzív – rázta a fejét, torkában akkora volt a

gombóc, hogy alig tudott nyelni.

Hayden arca fal fehérre váltott. Érezte, elkésett.

– Az lesz a legjobb, ha… egyszerűen csak barátok maradunk – lehelte a nő alig hallhatóan.

Hayden tátott szájjal, mozdulatlanul bámulta. Barátok? Ez most… komoly? Hirtelen azt sem

tudta, mit gondoljon. Ez az opció még csak fel sem merült benne. Lana Bell volt az utolsó nő ezen a

bolygón, akinek a csak barátja szeretett volna lenni. Szeretője? Szerelme? Fiúja? Vőlegénye? Férje?

Ó, igen. Csak a barátja? Kurvára, nem.

– Barátok? – nyögte meghökkenve.

– Azok. Így legalább nincs túlbonyolítva a dolog, és nem lesz több félreértés köztünk – vonta meg

a vállát Lana, bár belsőjét erősen mardosta a kétség. – Szabad vagy, és én is szabad vagyok –

folytatta Lana, miközben arra gondolt, hogy gyűlöl szabadnak lenni és gyűlöli a gondolatot, hogy

Haydent szabadon engedje.

Ez volt azonban a legjobb megoldás, ami eszébe jutott. Hayden vad vádaskodása a szívébe mart,

és sikítani tudott volna, amiért a férfi képtelen volt megbízni benne, de teljesen elereszteni sem volt

képes.  Úgy  érezte,  ha  hagyja,  hogy  a  dolgok  úgy  folytatódjanak  köztük,  mint  eddig,  akkor

felperzselik, felemésztik egymást. Úgy látszott, a szerelem nem működött kettejük között, de azt sem

tudta elviselni, hogy ne lássa többé. A barátság volt a megoldás, a köztes út. Legalábbis igyekezett

meggyőzni magát, hogy működhet a dolog.

– Szabadság – ismételte a férfi zsibbadtan. – Úgy érted, továbbra is találkozunk majd, nem kérünk

számon egymástól semmit, és mindenben támogatjuk a másikat, ahogy az haverokhoz illik?

– Úgy – hagyta jóvá a nő, de Hayden minden egyes szavával bizonytalanabb lett.

Szomorúan néztek egymásra, hallgatták az éjszaka zajait, és próbálták kitalálni, hogy akkor

hogyan tovább. Hayden össze volt zavarodva, bár azt is be kellett látnia, hogy végül is jobban jött ki

a slamasztikából, mint ahogy azt megérdemelte. A barátok dolog, mégis csak jobb volt annál, mintha

Lana soha többé nem akarná látni. Bár halvány gőze sem volt róla, hogy ez hogy fog működni a

gyakorlatban, nem volt más választása.

– Örülök, hogy tisztáztuk – mondta idétlenül, és a zsebébe dugott kézzel a kőkorlátot rugdosta.

– Én is örülök – válaszolta Lana kevés meggyőződéssel, és fázósan megborzongott.

Hayden már mozdult is, hogy átkarolja, és magához húzva megvédje a hidegtől, de gyorsan le is

állította magát. Ha most átöleli, és a magáén érzi a nő testét, nem lesz olyan józan érv a világon, ami

meggyőzné arról, hogy ne csókolja ki belőle a lelket, itt az utca közepén. Ez meg ugye, rohadtul nem

illett ahhoz, ahogy a barátok viselkedtek egymással. A gondolatok és a vágyak, amik Lana csupasz

bőrét nézve éledeztek benne, fényévekre voltak a haverságtól, ezért inkább hátra lépett, és a cipőjét

kezdte vizsgálgatni.

– Talán okosabb lenne, ha bemennél. Későre jár, és nem lenne jó, ha megfáznál – mondta a

higgadtság hangján, amiről fogalma sem volt, hogy honnan jött.

– Emm… igazad van. Jobb, ha megyek. De te is csurom vizes vagy, nehogy tüdőgyulladást kapj! A

legjobb lenne, ha azonnal hazamennél, és vennél egy jó, forró fürdőt – mondta, és amikor látta, hogy

Hayden az alsó ajkát végignyalva bámulja a fekete kosztümje kivágását, elvörösödött.

Bravó, Lana! Esetleg még további programjavaslat, ahol meztelenre kell vetkőznie? – fogatta a

szemét magában, mert a csupasz testű, vizes bőrű Hayden gondolata a legkevésbé sem segített neki,

hogy baráti érzések elmélyítésében. Elkapta a fejét, és a kulcsát kezdte keresni zavarában.

– Akkor, minden jót, Hayden – motyogta, és azon filózott, hogy megölelje, esetleg megpuszilja-e a

férfit búcsúzásként. Nem. Ez egyértelműen nem volt jó ötlet – döntött gyorsan és egy zavart kis

mosolyt küldve felé, elindult felfelé a lépcsőn.

– Majd hívlak! – mondta a férfi bizonytalanul, mire ő csak bólintott.

A keze annyira remegett, hogy alig tudta beilleszteni a kulcsot a zárba. A sarokban meglátott egy

hervadozó rózsacsokrot, és azonnal kitalálta, hogy biztos Hayden hozta neki a virágot az este.

Visszapillantott a férfire, aki még mindig ott állt, zsebre dugott kézzel, leverten. A sírás fojtogatta a

torkát, de nem akart a férfi előtt összeomlani. Nem nézett vissza többet, hanem remegő térdekkel

ment a lifthez, és az emeletre érve, mintha csak ólmos súlyokat cipelt volna, lépett be a lakásba.

Magára zárta az ajtót, lerúgta a cipőjét, és lerogyott a szófára. Sokáig zsibbadtan bámult maga elé a

semmibe.

2. Fejezet

Hayden, hosszú idő óta először töltött időt a Ravensdale család cornwalli házában. Cornwall,

Anglia legnyugatibb megyéje, gyakorlatilag egy félsziget, lélegzetelállítóan szép tájék. A grófság

mérsékelt, napos klímáját nem utolsó sorban a Golf-áramlat kedvező hatásának köszönheti. Hayden

úgy érezte, sosem volt még ekkora szüksége a végtelen sziklás tengerpartra és az óceán felől

szüntelenül fújó szél jótékony, tisztító hatására.

A sziklákra épített nagy, fehér házat buja növényzet és hatalmas fák vették körül. Teraszáról

varázslatos kilátás nyílt az óceánra, és ha az ember a világtól kicsit elbújni vágyott, nem találhatott

volna ennél a természetbe simuló háznál megfelelőbb helyet. Nem voltak közvetlen szomszédok, és a

birtok területéről egy keskeny, meredeken kanyargó ösvény vezetett le a sziklás tengerparthoz.

Gyerekként Hayden imádott ide járni. A tenger közelsége, és az ezzel járó számos szórakozási

lehetőség mágnesként vonzotta, és legszívesebben minden iskolai szünetet itt töltött volna. A bátyja

halálával persze a cornwalli nyaraló is jócskán vesztett a vonzerejéből a fiú számára. Jó ideig minden

szikla, minden homokszem a parton Jakobra emlékeztette, és ezért egy ideig kerülte a helyet. Apja,

Edward,  egyébként  is  inkább  a  nottinghamshire-i  házukat  részesítette  előnyben.  Viccelődve

szárazföldi patkánynak nevezte magát, és valóban nem igazán tudott mit kezdeni a tengerpart

nyújtotta lehetőségekkel. Edward Ravensdale annak idején eljegyzési ajándékként vette ezt a villát

jövendőbeli feleségének. Victoria, spanyol lány lévén, akinek családja maga is a Földközi-tenger

mellől származott, szívesen töltött időt a tengerparti villában, élvezve az Anglia más tájaihoz képest

meleg és száraz időjárást. De Cornwall elhagyatott, kies tájainál még nagyobb vonzóerővel hatott rá

a kétségkívül élettel telibb és zajosabb Brighton, ahol szintén volt egy parti házuk.

Hayden, miután meggyőződött róla, hogy anyja nem tartózkodik Cornwallban, ide menekült

London hirtelen nyomasztóvá vált levegője elől. Órák hosszat kocogott a tengerparton, rengeteget

úszott, és eközben felborult lelki egyensúlyát próbálta helyreállítani. A tágas nappaliba beállított

evezőpadon is hosszan kínozta magát, miközben a BBC híreit bámulta. Nem sok jutott el hozzá az

információkból, mert bár szemei a képernyőt figyelték, gondolatai minduntalan máshol jártak. Újra

és  újra  számba  vette  mindazt,  ami  azóta  történt,  hogy  újra  találkoztak  Lanával.  Még  egyszer

átgondolta a nő, hét évvel azelőtti eltűnését, és a magyarázatot, amivel a tettét indokolta. Megértette

az indokait, és nem vádolta őt. Módszerén lehetett vitatkozni, de abban nem kételkedett, hogy nem

vezette rossz szándék. Igazságtalanul vádolta éveken át, és Lana igenis megérdemelte a bocsánatát

és a bizalmát. Annál jobban idegesítette, hogy maga mégsem képes higgadtan reagálni, ha Lanáról

volt  szó.  Igazat  kellett  adnia  neki  abban  is,  hogy  a  nő  sosem  adott  okot  neki  arra,  hogy

féltékenykedjen, amikor együtt voltak. Bár a világon minden adottsága megvolt ahhoz, hogy az ujja

köré  csavarjon  bármely  férfit,  sosem  kacérkodott  másokkal,  amíg  a  barátnője  volt.  Ha  mégis

féltékeny volt, azt saját komisz természetének köszönhette, és nem a nő viselkedésének. Miért nem

volt képes akkor bízni benne? Az első alkalommal, amikor kétértelmű szituációba kerültek, dúvad

módjára ugrott neki, és ahelyett, hogy az agyát használta volna, kegyetlenül megbántotta. Hiába

győzködte magát, hogy túl van a régi megrázkódtatáson, tény, hogy valahányszor Lana eltűnt a

látóköréből, elbizonytalanodott. Ha kiment a helyiségből, ahol előtte együtt voltak, vagy pár óránál

hosszabb ideig nem hallott róla, pánik kezdett eluralkodni rajta. Miért nem volt képes ellazulni, és

higgadtan kezelni a kettejük dolgát. Eljön-e egyáltalán az az idő, amikor nem repkednek a pillangók

a gyomrában, ha egymás közelében vannak? Nem tudta elképzelni, hogy valaha is megszokja a nő

közelségét. Lana és ő az egyetemi évek alatt már két éve jártak együtt, amikor még mindig remegő

térdekkel kopogtatott a lány kollégiumi szobájának ajtaján, és a lélegzete is elakadt, amikor végre

ott állt előtte, és rámosolygott. A megszokásnak vagy a rutinnak még a halvány nyomait sem vélte

felfedezni kapcsolatukban.

A lélegzetelállítóan szép, vöröslő naplementét a parton, egy sziklán ülve élvezte. Hagyta, hogy a

lágy szél felborzolja a haját, és fehér, hosszú ujjú len ingjébe is belekapaszkodjon. Elképzelte, amint

a szél átfúj az egész testén, mint egy szitán, és magával visz minden szemetet, ami az évek során

bensőjében  vastag  porrétegként  lerakódott.  Milyen  jó  lett  volna,  ha  a  szél  képes  lett  volna  a

gondolatait is megtisztítani. Nem próbálta Lanát száműzni a gondolataiból, ennek amúgy sem lett

volna értelme. Szerette őt olyan intenzíven, ahogyan csak képes volt szeretni, és tapasztalatból

tudta, hogy ez az érzés a sírig el fogja kísérni, függetlenül attól, ha a jövőben nem lesz köztük több a

barátságnál.

#

Viszonylag nyugodt lelkiállapotban, testileg pedig feltöltekezve és fitten jelent meg a londoni

központban. Rengeteg volt a tennivaló, és miután Giselle egy nagy rakás dossziéval a kezében jelent

meg  az  irodájában,  a  nap  további  részét  koncentrált  munkával  és  tengerentúli

telefonbeszélgetésekkel  töltötte.  Délután  Christian  is  megjelent,  és  neki  is  volt  bőven

beszámolnivalója. Kávét és szendvicseket hozattak maguknak, és estig ki sem jöttek az irodából. A

közeljövő egyik hosszabb távú üzleti utazására néhány héten belül kellett sort keríteniük. Többek

között azokkal az amerikai partnerekkel és befektetőkkel kellett találkozni, akikkel nemrégiben

Londonban találkozott. Ezúttal nem is gondolt a lehetőségre, hogy Christiant küldje maga helyett a

cég képviseletében. Ugyan minek tette volna? Nem volt miért itt maradnia, mióta Lana és ő, haverok

voltak. Bár igyekezett józan és higgadt maradni, és mindenféle más dologgal elfoglalni magát, azért

a nő hiánya fájón tátongó, betöltetlen űrt hagyott mindennapjaiban.

A  kínos  eset  óta  nem  beszéltek,  csupán  néhány  SMS-t  váltottak  egymással.  A  nő  röviden

beszámolt róla, miket csinál, és Hayden is tájékoztatta általánosságban a dolgairól. Udvariasak és

barátságosak  voltak  egymáshoz,  pont  úgy,  ahogy  abban  megegyeztek.  Abban  maradtak,  hogy

valamelyik  este  feltétlenül  találkoznak  majd,  persze  nem  kettesben,  hanem  más  barátok

társaságában. Hayden most, hogy nem minden egyes szabad percét Lana mellett töltötte, újra több

időt fordított a sportra, és gyakran szándékosan addig hajtotta magát, míg szinte alig állt a lábán.

Anthonyval újra heti rendszerességgel játszották a squasht. Egy este, pont amikor Haydennek oly

nagy szüksége lett volna az esti elfoglaltságra, Tony azzal hívta fel, hogy a heti partijukat lemondja,

a gyerekeinek régen beígért bowling este miatt. Tony végül is meghívta Haydent, hogy töltse ő is

velük az estét. Felesége, Sylvie, egy barátnőjét is magával akarta hozni, ezért Tony remélte, hogy ha

sikerül  Haydent  rávennie,  hogy  csatlakozzon  hozzájuk,  akkor  nem  ő  lesz  az  egyetlen  férfi  a

társaságban.

– Gyere el, haver! – győzködte a telefonban. – Legalább dumálunk egy kicsit. Biztos, hogy az ikrek

is odalesznek, ha újra látnak. Megiszunk valamit, beszélgetünk és lazítunk. Syvie is elhozza egy

barátnőjét – jegyezte még meg halkan, mert tudta, hogy Hayden mennyire utálja, ha ilyenfajta

meglepetés elé állítják. Nem akarta, hogy valami blinddate-nek látszódjon a dolog, mivel tényleg

nem annak szánták.

– Régen nem láttam már Sylvie-t, meg az ikreket sem. Jó lenne már találkozni velük! – válaszolta

Hayden.

– Erről van szó, öreg! Tudod mit? Hozd el a te titokzatos Lanádat is! Őszintén szólva, nagyon

kíváncsiak vagyunk már rá azok után, hogy annyi szépet meséltél róla. Lassan kezdek kételkedni a

létezésében – röhögött fel.

– Tony!

– Sylvie is folyton azzal nyúz, hogy szeretné végre megismerni Hayden titokzatos barátnőjét.

– Lana nem a barátnőm… nem úgy, ahogy gondolod.

– Akkor most a barátnőd, vagy sem? Csak nem balhéztatok össze máris?

Hayden fáradtan sóhajtott, és elmélázva kapargatta az üveg íróasztala felületét. – Hülye voltam –

vallotta lemondóan. – De nem vesztünk össze. Annál sokkal bonyolultabb a dolog – fújt nagyot. –

Barátok vagyunk – vonta meg a vállát.

– Barátok? – ráncolta a homlokát Tony, mert nem igazán állt össze a kép a fejében, azok alapján,

ahogy Hayden beszélt a nőről, de inkább nem feszegette a dolgot a telefonban. – Akkor meg minden

a legnagyobb rendben. Problémamentes este. Egy igazi baráti összejövetel lesz. A barátok elhozzák a

barátaikat, és mindenki szuperül fogja érezni magát. Na, mit mondasz?

Hayden kesernyésen beleröhögött a telefonba, és megadóan mondta:

– Rendben, Tony. Megemlítem neki, ha legközelebb beszélünk, de megígérni nem tudok semmit.

– Oké. Ebben maradunk. Majd értesíts! És addig is minden jót, haver.

– Minden jót, Tony.

Hayden, sóhajtva tette le a telefont, és arra gondolt, mit szól majd Lana a meghíváshoz. Tony

ajánlata kitűnő alkalom volt arra, hogy végre újra találkozzanak, anélkül, hogy túlságosan bizalmas

jelleget  öltene  a  dolog.  Semleges  helyzet,  hiszen  nem  lennének  egyedül.  A  legbiztonságosabb

alkalom a viszontlátásra. Kezébe vette mobiltelefonját, és kikereste Lana számát. Egyre szorosabban

markolta a készüléket, amíg a kapcsolásra várt. Erősen koncentrált, hogy megőrizze a hidegvérét, és

uralkodni tudjon a hangján, ennek ellenére, amikor néhány csörgés után Lana végre beleszólt a

telefonba,  elszorult  a  szíve,  és  torkában  a  keserű  gombóc  nem  engedte  megszólalni.  Pár

másodpercre volt szüksége, mire összeszedte magát.

A nő ugyanígy érzett, amikor látta a kijelzőn, hogy ki hívja. Szíve a torkában dobogott, pulzusa az

egekbe emelkedett az újbóli találkozás lehetőségére. Aztán beugrott neki, hogy tulajdonképpen

Pamela Mastersszel lenne találkozója azon az estén. Rosszul leplezett csalódottsággal a hangjában

mondta el a férfinak, hogy mi a helyzet. Hayden elnémult egy pillanatra, de aztán azt ajánlotta, hogy

Lana hozza magával a barátnőjét is. Az egész amúgy is egy kötetlen, baráti összejövetel lesz, és

jócskán lesznek jelen olyanok, akik eddig még úgysem ismerik egymást. Lana megígérte, hogy

megkérdezi Pamelát, lenne-e kedve csatlakozni hozzájuk. Gondolatban pedig leígérte a csillagokat is

az égről Pamnek, ha az nem hagyja cserben.

#

A  megbeszélt  estén  szitáló  esőben  parkoltak  le  a  bowling  center  parkolójában,  és  Lana

gondterhelt arccal bámulta egy ideig a Jeep szélvédőjén keresztül az épület bejáratát, mielőtt kiszállt

volna a kocsiból. Pamela a karjába kapaszkodott, és könyökével csipkelődve oldalba lökte barátnőjét,

miközben a bejárat felé igyekeztek.

– Hogy én mit meg nem teszek érted! Csak, hogy végre újra láthasd a lovagodat.

–  Pamela,  légy  szíves!  Elmagyaráztam  már,  hogy  Hayden  meg  én  csak  barátok  vagyunk  –

méltatlankodott. – Ez pedig egy pusztán baráti, laza találkozó, ahol nagyon jól fogunk szórakozni, és

új embereket fogunk megismerni. Világos?!

– Persze, szívem. Minden világos – forgatta a szemét Pam. – Ti csak barátok vagytok, és ez itt egy

egyszerű, baráti összejövetel. Jól mondom? – sandított vissza rá kuncogva. – A lényeg, hogy legalább

te elhiszed, amit mondasz… – mormolta az orra alatt.

– Mi? Mit mondtál?

– Semmit, szívem – legyintett, és megigazított Lana frizurájában néhány rakoncátlan hajtincset.

–  Oké,  itt  vagyunk  –  torpant  meg  a  bejáratnál.  –  Akkor  csak  nyugodtan.  Minden  a  lehető

legnagyobb rendben – ismételgette Lana, miközben mélyeket lélegzett, és kétségbeesve küzdött a

feltörő pánik ellen.

Bár őhozzá beszélt, és rá is nézett, Pamela számára nyilvánvaló volt, hogy a nyugtató szavakat

Lana sokkal inkább önmagának szánta. Már maga is nagyon kíváncsi volt a férfira, aki ilyen mágikus

hatással volt a barátnőjére.

Odaléptek  a  cipőkölcsönző  pulthoz,  és  várakozón  néztek  szét  a  zajos  teremben.  Pam,  arról

kezdett csacsogni, hogy el kellett volna hoznia a saját bowling cipőjét, amikor barátnője meredt

tekintetét követve megértette, miért nem válaszol a másik. Magas, fehér pólót és kék farmert viselő,

markánsan jóképű, barna hajú, napbarnított arcú, harmincas férfi közeledett határozott léptekkel

feléjük. Arca halálosan komoly volt, miközben tekintetét Lanára szegezte. Amint odaért a pulthoz,

intett az alkalmazottnak, és közölte vele, hogy a hölgyek az ő vendégei. Megállt előttük, és most

először mosolyodott el. Pam egy ideig leplezetlen érdeklődéssel bámulta a férfit, majd Lana felé

fordult, és jelentőségteljes hangsúllyal, félhangosan mondta:

– Oké. Most már minden világos.

Lana ekkor rákapta a tekintetét, és feddőn ráncolta a homlokát. Figyelmeztetőn köhintett, és

észrevétlenül erősen megszorította Pamela kezét.

– Pam, ez itt Hayden Ravensdale. Egy régi jó barátom, akiről már meséltem neked – mondta, a

hangsúlya meg azt fejezte ki közben, hogy; Viselkedj! – Hayden, ez itt a barátnőm, Pamela Masters.

Pam vette a lapot, és udvariasan nyújtotta a kezét a férfi felé.

– Mrs. Masters. Nagy örömömre szolgál, hogy végre találkozhatunk. Lana már sok jót és szépet

mesélt önről.

– Na, azt ajánlom is neki! – mosolyodott el, és Lanára kacsintott. – Egyébként, kérem, hívjon csak

Pamelának!

– Megtiszteltetés, Pamela.

Hayden sármos mosolyt vetett a nőre, elengedte annak kezét, majd Lana felé fordult.

– Hi Lana. Régen nem találkoztunk.

– I..igen – nyögte ki a nő, mert úgy tűni neki, hogy az eltelt majd két hét egy örökkévalósággal is

felért.

Megpuszilták egymást oldalról, mint ahogy barátok teszik, és a nő biztos volt benne, hogy a

hőmérséklet a duplájára emelkedett a teremben. A férfi olyan átkozottul csábosan nézett ki, hogy

látványára forró vágy hulláma cikázott át az egész testén. Tény, hogy a szabadban töltött néhány nap

kimondottan jót tett a férfinek. Frissen lebarnult arcbőre fiatalossá és vagánnyá tette kinézetét, és

Lana biztosan érezte, hogy átkozottul hosszú és nehéz este áll előtte, ha meg akarja tartani a

látszatot. Mikor visszahúzódtak a puszilkodástól, Hayden úgy nézett rá, mintha le akarná szaggatni

róla  a  ruhát,  és  ha  valóban  megtette  volna,  Lana  minden  bizonnyal  nem  tiltakozik.  Hayden

megköszörülte a torkát, és elfordult.

– Talán legjobb lesz, ha csatlakozunk a többiekhez! – mondta, arrafelé mutatva, ahol a társaság

többi részét sejtette. – Elindult a két nő között, és menet közben elkezdte magyarázni nekik, hogy ki

kicsoda a társaságból. – Tonyról már meséltem neked. Ő az a hangos fickó, a kopaszra borotvált

fejével,  és  az  arany  szívével.  Mellette  a  barna  hajú,  a  felesége,  Sylvie.  Közvetlen  és  nagyon

barátságos, szerintem kedvelni fogod – mosolygott Lanára biztatóan. – Az ikrek, Cruz és Bella 9

évesek, és… ahh, majd meglátod magad – legyintett, mire a nők felnevettek. – Születésüktől fogva

ismerem őket, és komolyan nem értem, Sylvie hogy nem őrült még meg mellettük.

Pamela, aki maga is egy négyéves kislány anyukája volt, nem állta meg, hogy közbe ne vessen

valamit.

– Azért azt ne gondolja, hogy a mintaanyáknál sem szakad el időnként a cérna! Csak éppen

igyekszünk úgy időzíteni, hogy ne pont akkor boruljon ki a bili, amikor túl sok ember lenne a tanúja a

dolognak.

– Pamela csak tudja – vetette közbe Lana. – Az ő kislánya is egy forgószél! Ha egyszer beindul…

–  Nem  vitatkozom,  Pamela.  A  gyerekekkel  való  tapasztalatom  a  nullával  egyenlő.  Minden

szimpátiám az öné – mondta Hayden félig viccelődve, egy térd-remegtető mosoly kíséretében.

Lana és Pamela egy gyors pillantást váltottak egymással, és Pam őszintém szánta a barátnőjét.

Még alig érkeztek meg, de a levegő máris érezhetően izzott Lana és Hayden között. Pam egy

pillanatig sem vette be a barátok sztorit. Lana olvadozott, valahányszor a férfire nézett, és visszafelé

még rosszabb volt a helyzet. A férfi gyakorlatilag felfalta a szemével.

– Sylvie magával hozta egy barátnőjét, akit én is csak most ismertem meg. Csupán annyit tudok

róla, hogy Grace-nek hívják. A többit önöknek kell kideríteniük, hölgyeim! – fejezte be az ismertetést

Hayden, mire megérkeztek a kijelölt pályához.

Az elkövetkezendő néhány perc a bemutatkozásokkal telt, és Pamela csodálkozva állapította meg,

hogy ő és Sylvie barátnője, Grace, valahonnan ismerik egymást. Hamar rájöttek, hogy gyerekeik

régebben ugyanabba a délutáni játszó-csoportba jártak, és ott találkoztak már hébe-hóba egymással.

Grace  kritikus  pillantásokkal  illette  Lanát,  akinek  nem  igazán  volt  az  az  érzése,  hogy  a  nő

szimpatizálna  vele.  Akivel  azonban  egyértelműen  szimpatizált,  az  Hayden  volt.  Lanának  hamar

feltűnt, hogy valahányszor a férfihoz szólt, mindig megváltozott a hangszíne, és nagyon gyengéden,

finomkodva beszélt hozzá. Grace, elvált volt, néhány évvel idősebb Lanánál, és bár kissé hangosan

nevetett, rövidre vágott fekete frizurájával és nőies idomaival vonzó látványt nyújtott. Míg Lana az

ikrekkel ismerkedett, és hátat fordított a társaság többi tagjának, Tony, felfelé tartott hüvelyujjal,

Sylvie pedig magát legyezgetve, mint aki épp elájulni készül, jelezték, hogy el vannak ragadtatva

Lanától. Hayden elfojtott egy kesernyés kis vigyort, mert a barátai lelkesedése csak még inkább

eszébe idézték, hogy mi az, amit elmulaszt. Lana nem volt a barátnője, és ő is pontosan tudta, hogy

mit  veszít  ezzel.  Grace  ezek  után  még  jobban  bedobta  magát.  Lana,  Anthonyval,  Sylvie-vel  és

Bellával került egy csapatba, Hayden pedig Grace, Pamela és Cruz társaságát élvezte. A gyerekek

elejétől fogva mindent beleadtak, és teljes átéléssel küzdöttek, de tény, hogy idővel a felnőtteken is

úrrá lett a láz.

Lana gyenge kezdés után egyre jobban belejött a játékba, és amikor még egy strike-ot is sikerült

ütnie,  Sylvie-vel  hangos  ünneplésbe  kezdtek.  Pont,  ahogy  Hayden  megjósolta,  a  két  nő  egyből

megtalálta a hangot, egymással, és szakadtak a nevetéstől, valahányszor akárcsak egy bábut is

sikerült elkaszálniuk. Hayden is elemében volt, és a két csapat fej fej mellett haladt. Az egyetlen

zavaró dolog Grace viselkedése volt. Mindent megtett, hogy felhívja magára Hayden figyelmét, és

Lana bosszúságára el kellett ismernie, hogy a nő nagyon vonzó, és túlságosan is szexi. Adta a bajba

jutott leánykát, akinek minden hülyeséghez segítségre volt szüksége, és csodálón nézett Haydenre,

valahányszor az tanácsot adott neki. Amikor a bowling golyó helyes tartásának és ellökésének

mikéntjéről faggatta a férfit, teste oly közel simult hozzá, hogy Lanának el kellett kapnia a tekintetét.

Pamela, szemöldökfelhúzva nézett rá, de Lana válaszként csak megrántotta a vállát. Belül ette a fene

a nő miatt, közben pedig tudta, nincs joga féltékenykedni. Végül is minimális különbséggel Hayden

csapata nyert. Mielőtt újra játszottak volna, a gyerekek kívánságára pizzát és limonádét rendeltek.

Lana, Pamela és Sylvie között ült, Haydennel szemben, aki mellett természetesen Grace ragyogott.

Néha egymásra mosolyogtak, sőt egyszer még a kezük is összeért, amikor Hayden limonádét töltött

Lana poharába. Mintha áramütés érte volna őket, mindketten egyszerre húzták vissza a kezüket.

Pamela ezt látva a fejét csóválta, és láthatóan Tony is hasonló véleményen volt. Grace azonban szinte

folyamatosan szóval tartotta a férfit, akinek emiatt alig volt ideje bárki mással beszélgetni.

A második menetben Lana Hayden mellé került, és bár mindketten buzgón játszották a barát

szerepét, ezen az estén Haydennek jobban sikerült józannak maradnia. Lana azon rágódott, hogy ez

vajon Grace nőies vonzásának köszönhető-e, vagy a férfi egyébként is ilyen jól feltalálja magát a

kettőjük között kialakult új, semleges helyzetben. Ő maga csak abban volt bizonyos, hogy minél

inkább próbál a férfire barátként tekinteni, annál inkább kívánja. Forró pír futotta el az arcát, amikor

a tekintete elidőzött Hayden száján, és eszébe jutott, hogy ez a buja száj hol mindenhol érintette már

a testét. De nem! Nem volt szabad erre gondolnia.

Amikor Lanán volt a sor, éppen a golyókat mustrálgatta, mint akinek rendkívül nehezére esik a

választás. Rózsaszín vagy zöld? Rózsaszín vagy zöld? – filózott magában, de a gondolatai egészen

máshol, valahol a férfi pólója alatt jártak. Hayden ekkor váratlanul hozzá lépett.

– Nehéz a választás? – kérdezte elvigyorodva. – A nő odakapta a fejét, és zavartan elmosolyodott.

Hayden a keze után nyúlt, és rátette a zöld színű golyóra. Bőre forrón, perzselőn ért az övéhez,

mintha tűz égne a bőre alatt. Lana élesen szívta be a levegőt, és lehunyta szemét egy pillanatra. –

Fontos, hogy csak annyira legyen nehéz, amennyit még erőlködés nélkül fel tudsz emelni. Viszont túl

könnyűnek sem szabad lennie, mert akkor kevesebb erőt tudsz belevinni a lökésnél – magyarázta

rezzenéstelen tekintettel.

– Bonyolultabb a dolog, mint amilyennek látszik – jegyezte meg Lana, és maga sem volt biztos

benne, hogy miről is beszél tulajdonképpen.

– Igen. Néha valóban az – válaszolta a férfi, és elengedte a kezét.

Már tíz felé járt az idő, amikor Sylvie közölte, hogy az ikreknek ideje hazamenniük, és ezzel

felszólította őket, hogy búcsúzzanak el a felnőttektől. Ez a kijelentése persze nem aratott osztatlan

sikert, de akárhogy is könyörögtek, a döntés megmásíthatatlan volt. A Costa házaspár barátsággal

köszönt el Lanától, és egyben megígértették Haydennel, hogy hamarosan elhozza hozzájuk a nőt

vacsorára. Hayden nem ellenkezett, csak bazsalygott az orra alatt. Nem volt ellenére az ötlet, de

nem  volt  biztos  benne,  ez  még  vajon  belefér-e  a  baráti  viszonyba,  ami  közte  és  Lana  között

hivatalosan fennállt. És egyébként is, a józanész azt diktálta, hogy minél inkább tartsa távol magát

tőle,  mert  az  efféle  programok  csak  megnehezítették  számára  az  egész  helyzetet.  A  józanész

azonban sosem volt a barátja, ha Lana Bellről volt szó.

Miután a Costa család hazaindult, Grace azzal az ötlettel állt elő, hogy mi lenne, ha ők még

elmennének valamit inni. Ajánlott egy kellemes helyet, ahol nem túl hangos a zene, és jól lehet

beszélgetni.  Lana  szívesebben  vetette  volna  alá  magát  egy  gyökérkezelésnek,  semhogy  Grace

társaságát élvezze egy perccel is tovább, mint ahogy az feltétlenül szükséges volt, ezért udvariasan

nemet mondott a meghívásra. Grace persze nem győzködte az ellenkezőjéről, amitől Lanában csak

még inkább felment a pumpa. Na persze! – dohogott magában. Majd megeszi a fene, hogy végre

egyedül maradjon Haydennel.

Pamela természetesen vele tartott, így elköszöntek egymástól. Lana szándékosan rövidre vette a

búcsúzkodást, nem bízott ugyanis a saját hangjában, a gesztusaiban, és a legutolsó, amit szeretett

volna az volt, ha Hayden csalódottnak látja. A visszapillantó tükörben még látta, amint Hayden egy

ideig utánuk bámul, Grace pedig, karját szorosan a férfiéba fűzi.

–  Csak  barátok,  mi?  –  szólalt  meg  egy  idő  után  Pamela,  és  barátnője  arcát  fürkészte  a

félhomályban.

Lana csak a fejét rázta, és alsó ajkát harapdálta frusztráltan. Síráshoz közeli hangon mondta:

– Pam, kérlek, ne most!

A  nő  megérezte  a  másik  fájdalmát,  látta  mennyire  megviselte  az  este,  és  az  egész

természetellenes helyzet, ami közte és a férfi között volt. Nem is próbálkozott aznap többet kihúzni

belőle a témával kapcsolatban, hanem megpaskolta a kezét, és igyekezett másra terelni a szót.

Hazaérve, Lana azt tette, amit gyakran, ha zaklatott volt; forró vizet engedett magának a kádba,

és egy ideig áztatta magát a habok között. De háborgó gondolatai ott sem hagyták nyugodni.

Frusztrált  volt,  és  bizonytalan  az  egész  Hayden  dologgal  kapcsolatban.  Próbálta  bemagyarázni

magának, hogy nem féltékeny, de sikítani tudott volna a gondolattól, hogy Hayden valószínűleg a

szexi Grace-szel tölti az éjszakát. Ő akarta, hogy így legyen, az ő döntése volt az egész barátosdi,

nem hibáztathatta semmiért a férfit, mégis… Végül bevett egy fejfájás elleni tablettát, és bebújt az

ágyba  egy  könyvvel,  hogy  másra  terelje  a  gondolatait.  Amikor  megcsörrent  a  telefonja  az

éjjeliszekrényen, majd kiugrott a szíve ijedtében, és amikor Hayden nevét látta a kijelzőről, őszintén

meglepődött. Azok után, hogy Haydent Grace társaságában hagyta, a férfi hívása volt az utolsó,

amire számított.

– Lana? Én vagyok.

– Hayden! – sóhajtotta csodálkozva.

– Remélem, nem ébresztettelek fel – mondta bizonytalanul a férfi.

– Nem aludtam még. Csak éppen… nem számítottam rá, hogy ma még felhívsz – válaszolta

óvatosan.

Valami morgásféle jött válaszul, és Lana eltartotta kicsit a telóját, és csodálkozón pislogott rá,

mintha ez segített volna neki megérteni Hayden reakcióját. Mit akarhat tőle? Mit jelent ez az egész?

– Csak azt akartam mondani… khm – köhhintett –, hogy nagyon örültem, hogy eljöttél… eljöttetek

ma este. Pamela jó fejnek látszik. Őszinte nőnek tűnt, olyannak, aki törődik veled.

Lana a homlokát ráncolta. Most komolyan Pameláról akar beszélni vele, az éjszaka közepén,

amikor valami egészen mást is csinálhatna?

– Ez igaz. Tényleg jó barát.

– Tony és Sylvie odavoltak tőled. Minél előbb szeretnének viszontlátni. És ahogy láttam az ikrek is

imádtak. Tudtam, hogy így lesz – mondta, és Lana tisztán érezte a mosolyt a hangjában.

– Kedves tőled, hogy ezt mondod.

– Ez az igazság.

– Nekem is szimpatikusak voltak mind a ketten. Pont olyan kedvesek és lazák, mint amilyennek

képzeltem őket, az elmondásod alapján. És az ikrek! Az ikrek, hát nem is tudom, mit mondjak…

– Tudom – nevetett Hayden. – Lehengerlőek. Mindenféle értelemben.

– Pontosan – nevetett ő is, mert maga sem tudta volna találóbban jellemezni a két, kilencéves kis

energiabombát.

Hayden sóhajtott, mint akiből még kikívánkozna valami, de bizonytalan.

–  Nem  akarlak  sokáig  feltartani,  csak  tudni  akartam,  hogy  rendben  hazaértetek-e.  És  még

valamit.

– Igen? – válaszolta Lana túl lelkesen.

– Jövő héten talán… együtt ebédelhetnénk, ha te is… – köszörülte meg a torkát a férfi zavartan –,

ha van időd, na meg kedved hozzá.

Lana visszatartott lélegzettel hallgatta. Majd’ kiugrott a bőréből izgalmában, de nem akart túl

hevesen igent mondani. Nyilván nem ez volt a legjobb módszer arra, hogy érzelmeit lehűtse Hayden

felé. Rizikós dolog volt belemennie egy ilyen hétközbeni találkozóba az ő komplikált helyzetükben, de

arra is képtelen volt, hogy visszautasítsa a férfit. Tudta, hogy ezzel saját magát kínozza, mégis

kimondhatatlanul vágyott rá, hogy találkozzanak. Nyelt egy nagyot, és a józanész tanácsával szöges

ellentétben igent mondott. Elbúcsúztak egymástól úgy, hogy Grace-ről egyetlen szó sem esett köztük

az egész beszélgetés folyamán. Lanának határozottan az volt az érzése, hogy Hayden szavak nélkül,

de azt akarta a tudtára adni, hogy miként alakult az est további része a számára. A férfi otthon volt,

méghozzá egyedül. Lana hirtelen sokkal jobban érezte magát, tisztában volt vele, hogy teljesen

logikátlan a reakciója, mégis hatalmas kő esett le a szívéről.

Lana nem tudhatta, hogy Hayden kitartása is csupán addig tartott, amíg be nem lépett a lakása

ajtaján. Az este kihívásai a végsőkig igénybe vették, és ennek megfelelően ingerült és frusztrált volt.

Nem tudta volna megmondani, hogy akkor szenved-e jobban, ha napokig nem látja Lanát, vagy

akkor, ha a közvetlen közelében van, de nem viselkedhet úgy vele, ahogy azt szíve szerint tenné.

Legszívesebb a karjába kapta, a falhoz szorította, és addig csókolta volna, míg a nő kegyelemért nem

könyörög. Minden erejét megfeszítette, hogy simán menjenek a dolgok kettejük között, de átkozottul

nehéz volt a barát szerepét játszania a nő mellett, akibe szerelmes volt már tíz éve. Azt persze meg

kellett hagynia, hogy Grace nyílt flörtölése igencsak kapóra jött neki az este folyamán, és jócskán

megkönnyítette a dolgát. Igyekezett nem túlzottan bátorítani a nőt, csupán mérsékelten lovagias

próbált lenni hozzá. Csak remélni tudta, hogy Grace nem vette túlságosan a szívére a visszautasítást,

amikor hazavitte, és kitette a lakása előtt. Most azonban egyedül volt otthon, senki nem látta, és

senki előtt nem kellett megjátszania magát. Frusztrációjának végül is a zuhanyzó falán lévő tükör

látta kárát. Az ökle szinte alig vérzett, és sajgása sem volt elég erős ahhoz, hogy kellőképpen el tudta

volna vonni a figyelmét Lanáról. Másnap Giselle gondoskodott róla, hogy a törött tükör helyére is új

kerüljön.

#

Teljes gőzzel folytak az előkészületek a tervezett amerikai út ügyében. Hayden munkatársai

mindent megszerveztek annak érdekében, hogy a szűk három hétben, amíg a főnök az Államokban

tartózkodik, minél több elintéznivaló és találkozó megvalósítható legyen. Volt, hogy Hayden egész

délelőtt le sem szakadt a telefonról, egyik telefonkonferencia követte a másikat. Egy új, a napi

gazdasággal a hétköznapi ember szintjén foglalkozó tanácsadó lap beindítása is tervbe volt véve a

közeljövőben, valamint az írországi terjeszkedés miatt is rengeteg tennivalója akadt. Hayden próbált

egyszerre mindenhol jelen lenni, ha nem is testben, de legalább videotelefonon. Christian így is sok

terhet vett le a válláról, és akadtak rajta kívül is olyan megbízható emberei – például James Harris –,

akik képesek voltak egyedül is felelősségteljes döntéseket hozni. Tudomásul kellett azonban vennie,

hogy bár még mindig szívesen dolgozott, és élvezte is, amit csinált, azért azt a fajta kizárólagos

lelkesedést a cég iránt, ami pedig oly jellemző volt rá korábban, már nem képes kitermelni magából.

Nem volt kérdés, hogy ki és mi volt az oka ennek a változásnak. Lana megjelenése fenekestől

felbolygatta addig jól szervezett életét, fellebbentve előtte a lehetőséget, hogy az élet a munkán kívül

más, sokkal csábítóbb örömöket is adhat. Csupán az volt a gond, hogy az a más, azokban a hetekben

mind távolabb kerül tőle, így szinte egy lelki légüres térben lebegett. Elengedett valamit, ami eddig a

kapaszkodót jelentette számára, új fogódzót azonban még nem talált.

Azon a héten, a Lanával megbeszélt ebéd volt az egyetlen igazi ebédszünet, amikor el is hagyta

az irodaépületet, és nem csupán valami szendvicset vett magához délben. Bár a világért sem árulták

volna el, de mind a ketten úgy készültek erre a baráti, laza kis ebédre, mint az év legfontosabb

eseményére. 12-kor a férfi, remegő gyomorral várta Lanát a Masters Ügyvédi Iroda bejáratánál. A

kis thai éttermet, ahová menni készültek, Hayden ajánlotta, és a nőnek nem volt kifogása ellene. Az

odafelé  vezető  úton  az  elmúlt  hétvégéről,  Costáékról  beszélgettek.  Hayden  hallhatóan  nagyra

becsülte Tonyt, és régi, közös történeteikkel szórakoztatta Lanát. A nőt megnyugtatta a tény, hogy

Hayden környezetében azért vannak őszinte barátok is. Tisztában volt vele, hogy az olyan pozíciójú

emberek körül, mint amilyen Hayden Ravensdale volt, sokszor lebzselnek számító, a kapcsolatból

pusztán előnyt kovácsolni akaró álbarátok. Jólesett látnia, hogy Anthony Costa gyerekkori barátként,

mindenféle érdek nélkül tart ki Hayden mellett. Azt gyanította, hogy a férfi, korán elveszített bátyját

látja az orvosban. Valakit, akiben feltétlenül megbízhat, és akinek semmi köze sincs az üzleti életben

elfoglalt szerepéhez. Hayden élete 99%-ban az üzlet körül forgott, és mögötte nem állt támaszként

olyan szerető és pártfogó család, mint amilyennel Lana rendelkezett.

Mire  az  étteremhez  értek,  a  téma  ismét  meglehetősen  bizalmasra  váltott  közöttük.  Lana  a

családjáról mesélt valamit, Haydennek pedig égett a feje a Zafferanónál történtek miatt, és az az

egész éjszaka még mindig rémálomként kísértette. Biztos volt benne, Robert Bell és a barátnője,

beszámíthatatlan őrültnek tartják. Nem tudta, hogy Lana mennyit mondott el nekik a ház előtt lefolyt

jelenetről, de inkább bele sem mert gondolni. Igazság szerint kíváncsi volt Lana bátyjára, szeretett

volna találkozni vele meg nem is. Gyanította, hogy a múlt tükrében, a Bell család nem nézi jó

szemmel ismét felújított kapcsolatát Lanával, és azzal is tisztában volt, hogy a nőnek mennyire fontos

a szülei véleménye. Persze most csak barátok vagyunk – gondolta Hayden kesernyésen. – Abban meg

nem sok kifogásolnivalójuk lehet.

Éppen rendelni akartak, amikor Lana telefonjának csörgése zavarta meg őket. A nő kelletlenül

kotorta elő a készüléket, elnézést kért a férfitól, majd lenyomta a zöld gombot.

– Halló? Igen én vagyok.

– …

– Ó, hello, Ken. Mi? De mégis mi történt?

– …

– Hogyan? – komorult el Lana arca. – Komoly a dolog?

– …

– Londonban vagyok de… Mikor történt?

Hayden rosszat sejtve dőlt hátra a székén, és némi aggodalommal figyelte Lana egyre inkább

elboruló arcát.

– Persze, odamegyek. Pontosan hol? Igen. Kösz, Ken.

A  beszélgetés  befejeztével  még  egy  ideig  tanácstalanul  tartotta  a  kezében  a  telefont,  és

ernyedten bámulta a kékesen világító kijelzőt.

– Valami baj van? – kérdezte Hayden, bár a választ már előre sejtette.

Hallgatásából érezte, hogy valami olyasmi történt, ami közelről érinti őt, és nagy valószínűséggel

véget vet a kettejük délutáni idilljének. A nő megrázta a fejét, és erőltetetten a férfira mosolygott.

– Nem. Vagyis hogy igen. Történt valami. Ken volt az, a bandából.

Hayden gyomra görcsbe rándult, amikor leesett neki, hogy Lana, a Rush-ról beszél. Ekkor már

biztos volt benne, hogy amit hallani fog, az egyáltalán nem lesz az ínyére.

– Bent baleset érte. Kórházban van, és engem akar látni – hadarta el egy szuszra.

Hayden rövid ideig gondolkodott magában, hogy miként is érez a dologgal kapcsolatban. Nem

volt biztos benne, hogy örüljön-e, de végül is győzött benne a homo sapiens.

– Hát ez szar ügy. Baleset – ismételte meg elgondolkodva. – És most mi lesz?

– Azt hiszem, ebben az esetben nem tehetek mást, mint hogy odamegyek – vonta meg a vállát

Lana bizonytalanul. – Látni szeretne.

Még jó, hogy látni szeretne – puffogott magában a férfi, de mély lélegzetet vett, és a józanság

hangján válaszolt.

– Világos. Úgy értem, világos, hogy nem tehetsz mást – mormolta. – De mégis mi történt? Súlyos a

helyzet?

– Fogalmam sincs – rázta meg a fejét Lana. – Ken nem volt hajlandó többet elárulni a telefonban.

Nagyon sajnálom az ebédünket – mondta, és szedelődzködni kezdett.

– Ne viccelj! Nem tehetsz róla.

– Remélem, megismételjük valamikor!

– Feltétlenül – válaszolt Hayden, és azon agyalt, hogy Ben Jones vajon távolbalátó képességgel

rendelkezik-e, amivel tudja, mikor kell balesetet szenvedni ahhoz, hogy belerondítson az ő, Lanával

töltött idejébe.

Lana kissé tanácstalanul nézett körbe, míg Hayden elmagyarázta a pincérnek, mi a helyzet, és

szép borravalót adott neki a kellemetlenségért.

–  Segítségedre  lehetek  valamiben?  –  kérdezte  udvariasan,  miközben  elindultak  kifelé  az

étteremből, de igazából nem remélt pozitív választ a kérdésére.

Lana hálásan nézett rá, és bizonytalanul válaszolta:

– Hát, nem is tudom. Igazság szerint fogalmam sincs, hogy mi vár.

A nő, alsó ajkát harapdálta, és meglehetősen tanácstalannak látszott. A férfi megállt, megfogta a

könyökét, és maga felé fordította. Képtelen volt leplezni, a tekintetéből áradó szerelmet, hiába is

próbálta volna. Bármit megtett volna érte.

– Mit tehetek érted? Akármit kérhetsz, megteszem – szólalt meg.

Lana rövid ideig fontolgatta, hogy mit válaszoljon az ajánlatra. Hogy mit tehetne érte Hayden?

Mondjuk, az ölébe kaphatná, és elvihetné valahová, talán egy lakatlan szigetre, ahol csak ők ketten

vannak, az idők végezetéig. Igen. Ez nagyon is tetszene neki, de enyhén szólva hülyén jönne ki, ha

előrukkolna a dologgal. A férfi csábító ajkát fixálta, és arra jutott, hogy egy csók is megtette volna

ebbe a helyzetben, de nem volt joga ezt kérni tőle, azok után, amiben megegyeztek. Egyszerűen el

kéne küldenie a dolgára, neki meg egyedül indulnia a kórházba. Ehhez képest ezt sikerült kinyögnie

erőtlenül:

– Ha… esetleg elvinnél a kórházba… Annak nagyon örülnék.

Az egész helyzet ultra ciki volt, tudván, hogy Ben Jones az ex-vőlegénye volt, Haydennek meg

bizonyára jobb dolga is akadt a délután közepén, mint őt taxiztatnia.

– Természetesen. Nagyon szívesen elviszlek – válaszolta gyorsan Hayden, és máris a kocsi felé

tessékelte.

Lana  menet  közben  felhívta  Stephanie-t,  hogy  tudassa  vele,  később  ér  vissza  az  irodába,

miközben Hayden gondolataiba merülve vezetett. Lana kérése alaposan meglepte. Azon agyalt, hogy

vajon mi motiválta a nőt arra, hogy ezt kérje tőle. Lehetséges lenne, hogy időközben annyira tisztán

baráti érzéseket táplál irányában, hogy nyugodt szívvel viszi el őt akár a volt szerelméhez is, ha a

helyzet úgy kívánja? Ez az opció fájdalommal és csalódással töltötte el. Szeretett volna a barátja

lenni, támogatni akarta, ha segítségre volt szüksége, de ha Lana, Ben Jones miatti könnyeit épp az ő

vállán tervezi kisírni, akkor valószínűleg ámokfutásba kezd.

A  kocsiban  jobbára  hallgattak,  mert  egyikük  sem  tudta  igazán,  hogy  mi  lenne  a  megfelelő

beszédtéma ebben a furcsa helyzetben. Lana vegyes érzésekkel telve nézett kifelé az ablakon, és

fogalma sem volt róla, hogy mi várja a kórházban. Lélekben felkészült a legrosszabbra, és kicsit

szégyellte  is  magát,  amiért  a  kapott  rossz  hír  nem  kavarta  fel  sokkal  mélyebben.  Nem  voltak

romantikus érzelmei Bennel kapcsolatban, a kettejük dolgával már rég leszámolt magában részéről

lezártnak tekintette az ügyet. Még akkor is így volt ez, ha az időről-időre ismétlődő hívásokból

sejtette, a férfi talán másképp érez. Lelkiismerete megnyugtatásához az is nagyban hozzájárult, hogy

kettejük szakításának a világon semmi köze nem volt Haydennel való újra találkozásához. A dolog

Bennel már azelőtt haldoklott, mielőtt viszontlátta volna őt. Azt persze nem tudta volna határozottan

kijelenteni, hogy Hayden személyének alapvetően nem volt köze ahhoz, hogy kapcsolata a zenésszel

nem  működött.  Tudta,  hogy  nők  százezrei  állnak  teljesen  értetlenül  e  döntése  előtt,  de  saját

érzelmei, vagy éppen azok hiánya ellen nem tudott mit tenni. Egyszerűen nem Ben Jones volt az

igazi, ezért nem tudta rászánni magát a házasságra sem.

Miután megálltak a bejárat előtt, Hayden gyors léptekkel megkerülte a kocsit, és kinyitotta a neki

az ajtót. Rezzenéstelen arccal, nézett rá, és még egy halvány mosolyt is sikerült kicsikarnia magából.

Lana kétségbeesetten imádta a komoly tekintetét, borús homlokát, minden mozdulatát, melyből

magabiztosság áradt, bár ő tudta azt is, mit rejt a felszín.