7 év után

Árnyak a múltból

Renáta W. Müller

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Facebook/renatawmullerregenyekeskarakterek

1. Fejezet

Hayden Ravensdale, a Ravensdale Publications elnöke, vállával hanyagul támasztotta a falat, és

pókerarccal bámulta a tömeget. Sóhajtva nézett az órájára, már vagy századszor az este folyamán, és

unottan állapította meg, hogy az idő ólomlábakon járt aznap. A jótékonysági gálákon való részvétel

szerves része volt a sikeres vállalkozók üzleti életének, de mivel Haydent a hideg rázta az ilyen, és

ehhez hasonló társadalmi pofavizitektől, a legtöbb alkalommal egy munkatársát küldte maga helyett

a cég képviseletében. Míg kényszeredett mosolyt eresztett meg egy ismerős felé, képzeletben a falba

verdeste a fejét, amiért ez alkalommal kivételt tett, és maga is megjelent az eseményen.

Flegmán görnyedt tartása sem rejtette el Hayden atlétikus magasságát, de a hölgyek felől érkező

elismerő  pillantások  tökéletesen  érzéketlenül  hagyták  a  fiatal  üzletembert.  Markánsan  férfias

vonásai, egyenes orra, szögletes álla és telten ívelt ajkai alapján vonzó férfinek lehetett nevezni, de

precízen  borotvált  arcán  volt  valami  oda  nem  illő,  tekintetében  valami  zavaróan  hideg,  amely

megingatta az első pillantás keltette pozitív benyomást. Alig töltötte be a harmincat, tartását mégis

fáradt közöny uralta, aranybarna szemei az érdeklődés legkisebb jele nélkül, hideg-tompán siklottak

végig  az  embereken.  Sötétbarna  hajába  néhány  világosabb  tincs  keveredett,  ez  azonban

egyértelműen a természet játékának volt köszönhető, mintsem szakember keze munkájának. Hayden

Ravensdale egyébként sem volt az a típus, aki feleslegesen sok időt töltött volna a tükör előtt. Mint

általában az élet legtöbb területén, a megjelenéssel kapcsolatban is a praktikusságot tartotta szem

előtt. Nyakánál szigorú rövidre volt nyírva a frizurája, a hosszabbra hagyott tincsek viszont az este

előrehaladtával önállósítani kezdték magukat, és mostanra lazán a homlokába lógtak. Hayden bőre

világos volt, de vonásaiban a brit hűvösség vonzó módon keveredett az érzéki mediterrán hatással.

Ezen nem volt csodálkozni való, hiszen édesanyja, Victoria Alvarado gyönyörű, katalán nő volt, aki

bár Angliában nőtt fel, nem csak a külsejét tekintve, de viselkedésében is sok mindent magával

hozott  és  megtartott  a  spanyol  tradíciókból.  Az  Alvarado,  ősi  nemesi  családnak  számított

Katalóniában, akik a múlt században dohánytermesztéssel alapozták meg vagyonukat. Bár mára

földbirtokaik  nagy  részét  elveszítették,  azért  még  mindig  jelentős  üzleti  érdekeltségekkel

rendelkeztek.

Hayden összerezzent, és zavartan pillantott körbe, amikor felharsant a taps körülötte, és a neves

soul énekesnő testhez tapadó, flitteres estélyijében elhagyta a színpadot, és eltűnt a függöny mögött.

Ismét fény gyúlt a kastélyépület impozáns báltermében, amikor John Blake, az International Help In

Need alapítvány elnöke fellépett a pódiumra és beszélni kezdett.

–  Tisztelt  Hölgyeim  és  Uraim,  nagyra  becsült  vendégeink!  Megtiszteltetés  számomra,  hogy

magam és munkatársaim nevében, ez évben is körünkben üdvözölhetem Önöket. Idén már 21. éve

annak,  hogy  alapítványunk  ebben  a  formában  köti  egybe  éves  beszámolóját  egy  nagyszabású

jótékonysági  gálával…  –  kezdett  bele  az  idős  férfi  a  beszédbe  érdes  hangon,  mire  Hayden

fájdalmasan felsóhajtott, és szemével, Christiant kezdte keresni. Meg volt róla győződve, hogy a

haverja már megint a szelet csapja valami aktuális promi cicamicának, vagy a Victoria’s Secret

modelleket cserkészi be éppen, akiket már a megérkeztükkor kiszúrt.

John Blake, az alapítvány elnöke is tehetős ember volt, és ha az évadzáró gáláról volt szó, sosem

garasoskodott. Az évnek ezt az egy estéjét minden szempontból a nagyvonalúság jellemezte. Nem

volt  hiány  prominens  vendégekben,  és  számos,  TV-ből,  moziból  ismert  sztár  is  megtisztelte

jelenlétével az alkalmat. A nők teljes báli pompájukban ragyogtak. Aki csak egy kicsit is jártas volt a

divat világában, felismerhette rajtuk a leghíresebb tervezők darabjait.

–  Kemény  év  áll  mögöttünk.  Nehéz,  akadályokkal  és  kihívásokkal  teli  év.  De  hála  az  Önök

nagylelkű támogatásának… – folytatta Blake, de hangja csak távoli morajlásként hatott el Hayden

fülébe. Nem voltak rá hatással, sem a nepáli áradás okozta katasztrófa helyreállítási munkálatai, sem

pedig  a  Közel-Keleti  fiatal  lányok  között  végzett  felvilágosító  munka  eredményei.  Ő  már  a

megválaszolásra váró e-mailjein gondolkodott, a másnapi tennivalóit tervezgette, és azon agyalt,

hogy miképp hagyhatja el rendezvényt feltűnés nélkül minél hamarabb.

Tizenegy felé járt már, mire az est hivatalos része befejeződött, és a program zenével és tánccal

folytatódott.  A  zenekar,  amely  a  vendégek  igényes  szórakoztatásáról  gondoskodott,  most

hangosabban kezdett játszani, és a terem közepén szabadon hagyott hely alkalmi táncparketté

alakult  át.  Hayden  mozdulatlanul  állt,  lábát  keresztbe  tette,  félig  üres  poharát  két  ujja  között

egyensúlyozta,  és  a  tömeget  fürkészte.  Csábos  szempárok  villantak  felé,  szempilla  rezegtetős

mosolyok invitálták némán magukhoz, de Haydenen úgy látszott, immunis a nőies bájok csábítására.

Egy tucat nőt számolt össze az este folyamán, akit simán haza vihetne magával, ha kedve volna

hozzá, de nem volt. Irritáltan forgatta a fejét, és kezdett felmenni benne a pumpa, amiért Christian

csak úgy, egyetlen szó nélkül lelépett. Arra jutott, hogy szarik az egészre, elhúzza a csíkot, és majd

hétfőn rúgja jól seggbe a haverját az irodában.

Szaftosan káromkodva az orra alatt, elrugaszkodott a faltól, és épp indulni készült, amikor végre

meglátta üzlettársát, Christian Mitchellt, amint az épp átvágott a tömegen, két teli pohárral a

kezében. Mikor odaért hozzá, arcán tettetett szenvedéssel nyújtotta át az egyik pezsgős poharat

barátjának.

–  Ha  cseppnyi  fogalmad  volna  arról,  hogy  minek  tettem  ki  magam,  mire  ezt  a  két  italt

megszereztem, legalább egy kis hálás mosoly kiülne a fancsali képedre.

– Fogd be Mitchell! Arról volt szó, hogy melózni jövünk.

A férfi úgy nézett rá, mintha hirtelen két feje nőtt volna.

– Melózni? A pöcsöm se érti miről beszélsz, haver? Ez egy parti, ha nem tűnt volna fel. Vegyülni

jöttünk, ismeretségeket ápolni, és újakat kötni – kacsintott rá kétértelműen.

– Vincentékkel beszéltél?

– Ja – bólintott Christian érdektelenül, és kortyolt egy nagyot az italából. – És ha meghallod, hogy

mit intéztem kettőnknek ma éjszakára, még a lábam nyomát is megcsókolod.

Hayden követte a haverja tekintetét a bárpult felé, és egyből levette, hogy mire céloz a másik.

– A svéd tyúkokra gondolsz a bárpultnál? – kérdezte felvont szemöldökkel, és állával a modell

kinézetű platinaszőke nők felé bökött.

Christian felröhögve kapta rá a tekintetét.

– Ahá, szóval ez a kis részlet azért nem kerülte el a figyelmedet. Ez azért némiképp megnyugtat.

Már kezdtem aggódni, hogy nem működik…

– Kussolj Chris! – intette le Hayden unottan, és sóhajtva az órájára pillantott. – Részemről

passzolok. Egyébként is van még egy csomó dolog, amit el kell intéznem hétfő előtt. Pofavizit

letudva, úgyhogy nem látom semmi akadályát annak, hogy elhúzzunk a bánatba. A tököm tele van az

egésszel, hívok egy taxit, és mehet…

Nem tudta befejezni a mondatot, mert a másik elképedve vágott a szavába.

– Most szórakozol velem, ugye?! Esküszöm, nem tudom követni a logikádat. Végre túl vagyunk a

zsibbasztó részen, most kezdődik csak a java. Érzem, hogy ma itt még lesz valami nagy dolog –

dörzsölte össze a tenyerét, és a két svéd szőkeség felé tekintgetett. – A bal oldalit Cecilianak hívják,

de őt én viszem. Neked a másikat szántam. Persze ha ragaszkodsz hozzá, engem meg lehet győzni,

én benne vagyok a cserében – mondta a férfi, miközben pezsgős poharát a magasba emelve, lelkesen

tósztot intett a bárpult felé.

Hayden túl jól ismerte már Christiant ahhoz, hogy komolyan reagáljon az előbbi megjegyzésre.

Csupán  szórakozottan  megrázta  a  fejét,  és  közömbös  hangon  jegyezte  meg  inkább  magának,

semmint a haverjának:

– Még meg akarok válaszolni pár sürgős e-mailt, mielőtt beáll a hétvégi zsibbadás.

Annak a figyelmét szemmel láthatóan sokkal jobban lekötötte a két modell, meg a saját tervei az

éjszakára vonatkozóan, de Hayden nem haragudott rá. Ha őszinte lett volna magához, be kellett

volna vallania, hogy tulajdonképpen még irigyli is a lazaságáért, azért a fajta lezser habitusért,

amivel Chris a viszonyaihoz és az egész élethez hozzáállt. Azért a gondtalanságért, aminek ő már

nagyon régen nem volt a birtokában. Akadtak ugyan futó kalandjai, de semmi olyan, ami említésre

méltó lett volna. Senki, akitől másnap reggel ne akart volna vészes gyorsasággal megszabadulni. A

legutóbbi afférja azzal a dögös kis fekete hajúval, akit egy bárban szedett fel, is volt már vagy két

hónapja. Egyéjszakás kaland volt, ami gyors és fájdalommentes véget ért, pont úgy, ahogy azt

Hayden akarta. Bár a szexuális frusztráció kínozta időnként, most, ahogy a két szőkeségre nézett, a

legkisebb izgalom sem kerítette a hatalmába. Aggódnia kéne emiatt? Vajon minden rendben volt

vele? Nem. Igazság szerint semmi sem volt rendben vele, de ez egy egészen más sztori volt, amibe

bele sem volt érdemes gondolnia. Amíg Christian kanos karattyolását hallgatta a két nőről, az jutott

eszébe, hogy a ’barátság’ kifejezés, a szó valós értelmét tekintve le sem igazán fedte kettejük

kapcsolatát, mivel személyes dolgokban nem voltak kölcsönösen bizalmasak egymáshoz. Christian

meglehetős szabadsággal beszélt mozgalmas szerelmi életéről, de mivel Hayden alig-alig osztott meg

bárkivel is a magánéletére vonatkozó információt, így a kapcsolat ezen része eléggé egyoldalúan

alakult. Chris Mitchell közvetlen munkatársa, a jobb keze volt a cég ügyeinek intézésében, és az

évek  folyamán  szinte  nélkülözhetetlen  segítőtársává  vált.  Üzleti  ügyekben  kiváló,  kőkemény

szakember hírében állt, és rátermettségét nem egyszer bizonyította rázós helyzetekben. A munkából

kifolyólag  tehát  akaratlanul  is  sok  időt  töltöttek  együtt,  ami  aztán  automatikusan  egyfajta

haversághoz  hasonló  viszonnyá  alakult  kettejük  között.  A  kapcsolat  azonban  mégis  inkább

munkatársi, mint bizalmas baráti volt, és Hayden nem is bánta ezt. Christian gyenge oldala a női

nem  volt.  Helyesebben,  a  túl  sok  nő  egyszerre.  Nem  egyszer  került  bajba,  féltékeny  férjek,

védelmező  fiútestvérek  és  apák  miatt,  amikor  például  egy  időben  több  hölgy  iránt  is  odaadó

érdeklődést táplált. Hayden mindeddig elnézte kisebb-nagyobb botlásait, tekintettel arra, hogy ezek

nem voltak kihatással a cégen belül nyújtott teljesítményére. Bár túlkapásai néha idegesítették, nem

avatkozott a másik magánéletébe. Ami Hayden szemében igazán számított, az Chris teljesítménye a

cégnél, és az üzletben való lojalitása volt.

– Ezt akkor értsem úgy, hogy nem vagy vevő az ajánlatomra? Magamra hagysz a két kicsikével? –

kérdezte  a  férfi,  Hayden  felé  fordulva,  aki  csak  egy  irritált  szemforgatással  válaszolt.  –  Most

komolyan, Den, lazíts már egy kicsit! – folytatta Chris, a barátja unott arcát látva, és egy időre hátat

fordított a forgatagnak, hogy teljes figyelmét Haydennek szentelje. – Engedd el magad! Ez itt most

nem a cég, és nem is üzleti út. Világos, hogy a főnök nem bratyizhat mindenkivel, de a fenébe is,

öreg!  Hétvége  van!  –  kezét  barátian  Hayden  vállán  nyugtatta.  –  Keményen  dolgoztunk,

megérdemeljük a szórakozást. Nézz körül! – intett a kezével félkörívben. – Végy egy mély lélegzetet,

és engedd el magad legalább egy kis időre! Élj!

– Élek – jegyezte meg Hayden szárazon.

– Nem az üzleti életről beszélek. Vigyél haza egyet, a kicsikék közül – bökött a bár felé –, és

garantáltan jobban leszel.

Hayden  válaszra  nyitotta  a  száját,  aztán  szemmel  láthatóan  meggondolta  magát,  és  csupán

megrázta a fejét. Ezt a módszert már kipróbálta. Nem is egyszer. Nem lett jobban tőle.

– Minden oké – mondta, s ezzel vállon veregette barátját. – Ne parázz miattam, minden király,

csak  fáradt  vagyok.  Te  csak  érezd  jól  magad!  Hétfőn  majd  kereslek,  amint  lezajlott  az  első

megbeszélésem az amcsikkal. Hívok egy taxit és már itt sem vagyok.

Christian hitetlenkedve a fejét csóválta, amikor kezet fogtak. Nem fért a fejébe, mi okozhatja,

hogy Hayden mindig ennyire magának való, és képtelen élvezni az életet, nem tud ellazulni egy

éjszakára  sem.  Képtelen  maga  mögött  hagyni  a  múlt  árnyait  –  gondolta,  szánalommal  vegyes

értetlenkedéssel.

Christian már azelőtt is ismerte Haydent, hogy az a Ravensdale Publications igazgatója lett volna.

Annak idején Chris apja is a cégnél dolgozott, még az öreg Edward Ravensdale idejében, jóllehet,

nem olyan magas pozícióban, mint ő most. Hayden sikeres üzletember volt. Mióta átvette apjától a

céget, az addig is jól menő vállalat kezdett igazán kiteljesedni. A 21. század vívmányait – melyektől

az öreg ódzkodott – a fiatal vállalkozó bátran kamatoztatta cége javára, és a modernizálásba való

jelentős anyagi befektetések kezdték meghozni eredményüket. Hayden remek média szakember volt

a maga területén, és a szakmai elismerés nem is váratott sokat magára. Nemrégiben elnyerte az Év

Vállalkozója címet, az üzlet virágzott, a bevételek sosem voltak magasabbak. Azt persze Christian is

tudta,  hogy  az  üzleti  siker  nem  a  semmiből  táplálkozott.  A  számlálatlan  túlóra,  az  átdolgozott

hétvégék, amiket Hayden az irodában töltött, a rengeteg befektetett energia, a kutatások, és a sok

utazás meghozta az eredményét. Drága árat fizetett érte, de a megfeszített munkát siker és üzleti

hírnév koronázta. Ha a cégről, üzletről volt szó, Hayden Ravensdale körül pezsgett a levegő. Élmény

volt vele együtt részt venni a tárgyalásokon, figyelni, mennyire elemében van egy-egy új ötlet

megvalósításakor. Ez volt az ő közege, amiben élt és lángolt, minden energiáját és érdeklődését a

Ravensdale Publications ügyeibe fektette. Amint azonban bezárult mögötte az iroda ajtaja, és teret

kaphatott volna a magánélet, teljesen magváltozott. Egy zombi automatizmusával tett eleget a privát

életben rá váró tennivalóknak. Az üzleti életben betöltött pozíciója megkívánta, hogy rendszeresen

részt  vegyen  különféle  társadalmi  összejöveteleken,  és  ő  eleget  is  tett  ennek.  Sőt,  néha  még

szórakozni  is  elcsábította  azon  kevés  barátok  egyike,  akikkel  kapcsolatot  tartott.  Mindezeket

azonban igazi érdeklődés nélkül tette. Christian tudott Hayden alkalmi liezonjairól, és  azzal is

tisztában  volt,  hogy  a  férfi  egyetlen  nőt  sem  enged  közel  magához  érzelmileg.  Kapcsolatait

szándékosan a felületesség szintjén kezelte, amit Chris furcsának talált. Volt egy olyan megérzése,

hogy valójában nem ez az, amire Haydennek igazából szüksége lenne, de ki volt ő ahhoz, hogy szóba

hozzon ilyen személyes dolgokat? Hayden az udvariassági formák ellen sosem vétett, sőt, sokszor

még  barátságosnak,  nőkkel  szemben  pedig  gálánsnak  lehetett  nevezni,  de  igazi  lelkesedést  a

munkán kívül sosem tapasztalt nála. Többen megpróbálták már összehozni különféle jó házból való,

és kevésbé jó hírű nőkkel is, de tartós kapcsolat sosem alakult ki ezekből a kalandokból. Christian

azt gyanította, hogy Hayden bizalmatlan a hozzá közeledő nők őszinteségét illetően. Az ő társadalmi

pozíciójában valóban nem lehetett bizonyos benne, hogy az odaadó érdeklődés saját személyes

varázsának, vagy inkább az általa képviselt társadalmi rangnak és anyagi jólétnek szólt-e. Christiant

az efféle részletek egy kapcsolatban egyáltalán nem érdekelték, mindaddig, amíg a szex stimmelt.

Úgy gondolta viszont, hogy főnöke a rideg külső alatt az a fajta bonyolult lélek kell, hogy legyen,

akinél mindig mindennek stimmelnie kell, mielőtt összejön valakivel. Volt néhány dolog, amivel

tisztában  volt  Hayden  múltjával  kapcsolatban,  és  voltak  sejtései  is,  melyek  itt-ott  felszedett

pletykákból táplálkoztak, de amint mélyebbre próbált ásni, a miértekre választ kapni, az elutasítás

kemény falába ütközött. A múltbeli sérelmekről – ha voltak ilyenek – Hayden nem volt hajlandó

beszélni még vele sem. Ha a vallatásra néhány pohárka elfogyasztása után került sor, akkor Hayden

rendszerint tréfával ütötte el a dolgot. Ha szín józanul érte a kérdés, akkor egyszerűen pontot tett a

beszélgetés végére, és minden átmenet nélkül másra terelte a szót. A múltját sötét köd takarta,

amiről bár nem beszélt, de aminek a negatív kihatását a férfi jelenére és jellemére, lehetetlen volt

nem észrevenni.

Christian tudta, hogy unszolással úgysem érne el sokat, ezért úgy döntött, mossa kezeit, és átadja

Haydent az önsajnálatnak. Búcsúzóul kezet fogtak, ő pedig határozottan megindul a bár felé.

2. Fejezet

Hayden még egy ideig szemmel kísérte barátját, amint az, a most már egymást érő táncoló párok

között elszántan a bárpult felé törekedett. Egy, az üzleti életből ismert arcot meglátva üdvözlést

intett poharával, közben pedig azt fontolgatta, melyik kijáraton távozhat a legkisebb feltűnést keltve.

Eligazította magán a zakóját, és azt számítgatta, kb. mikorra ér majd vissza a City of Londonba erről

az isten háta mögötti helyről. Mielőtt elindult volna, szórakozott tekintete utoljára siklott át a

tömegen, amikor valami teljesen váratlan dolog történt. Először azt hitte, nem jól lát. Sőt, egészen

biztos volt benne, hogy téved. Amit a szeme látni vélt, az nem lehetett a valóság. Biztosan csak az

érzékei játszanak vele. Hogyan is létezhetne, ennyi idő után, ennyi ember között? Az ital teszi, hogy

hallucinál, hiszen éhgyomorra ivott, nem is keveset. – cikáztak a gondolatok vadul a fejében.

Becsukta a szemét, mélyet lélegzett. Biztosra vette, hogy ha ismét kinyitja, akkor a látomás – mint

eddig oly sokszor – eltűnik, és minden megy tovább a maga megszokott útján. Lassan, szinte félve

nyitotta  ki  újra  a  szemét.  Várakozásával  ellentétben  azonban  a  jelenség  makacsul,  szinte  még

tisztábban és felismerhetőbben tűnt fel előtte. Villámütés szerű fájdalom járta át az egész testét, a

gyengeség hullámokban tört rá, olyan elemi erővel, hogy hátával neki kellett támaszkodnia a falnak.

Kezével  izzadó  homlokát  törölte,  hirtelen  a  látása  is  elhomályosodott.  Füle  zúgott,  és  verejték

csorgott le a halántékán. – Mi a kurva élet? Megőrültem? – mormolta maga elé, nehezen préselve ki

a szavakat összeszorított ajkai között.

Mély lélegzett vett, és azzal bíztatta magát, hogy csak valami tévedés lehet a dologban. Ez nem

lehet ő, csak valaki, aki hasonlít rá. Fájdalomtól eltorzult arccal kényszerítette magát, hogy megint

odanézzen, de amint meglátta az alakot, minden kétsége szertefoszlott. Szédülés vett erőt rajta, úgy

érezte hányingere van, és muszáj elhagynia a helyiséget. Minél hamarabb ki akart jutni a friss

levegőre.

Az erős férfi, aki az imént még oly magabiztosnak tűnt, most megtörten, görnyedt tartással,

kezével a falat támasztva támolygott ki a bálteremből a hatalmas teraszra.

A  gyönyörű  teraszt  terebélyes  pálmák,  és  a  klímához  a  legkevésbé  sem  passzoló  délszaki

növények díszítették. Egymástól kellő távolságban kis beszélgető sarkokat alkotva, pamlagok és

párnás szófák voltak elhelyezve. Itt-ott kisebb büféasztalkák álltak, rajtuk színes frissítőkkel, melyek

szintén  a  vendégek  kényelmét  szolgálták.  Hayden  odament  az  első  asztalkához,  és  gyors

egymásutánban  két  pohárral  is  magába  döntött  a  kék  színű  folyadékból,  akármi  volt  is  az.

Holdkórosként eltámolygott egészen a terasz végéig, és a kőkorlátba kapaszkodva várta, hogy lassan

visszatérjen az élet a tagjaiba. Mélyeket lélegzett a kellemesen langyos, tiszta éjszakai levegőből, és

hátával a falnak támaszkodva lassan leereszkedett a földre. Fejét a kezébe temette. Kétségbeesetten

próbált küzdeni a mélyről előtörő, tagjaiban elhatalmasodó, és régről oly jól ismert fájdalom ellen.

A teraszon tartózkodó vendégek gyanakvóan figyelték a felettébb furcsán viselkedő férfit. A

legtöbben jobbnak látták nem beleavatkozni más dolgába, és a megérzésük kétségkívül helyes volt.

Egy nagyokos hangosan meg is jegyezte, a társaságában lévő hölgyeknek akarván imponálni:

– Hagyjátok! Szegény ördögnek biztosan megártott a sok pia. Majd helyre jön a friss levegőtől!

A külvilág zaja csupán távoli morajlásként jutott el Haydenhez, mert ő azzal volt elfoglalva, hogy

a saját fejében dübörgő káoszon úrrá lenni. Évek óta azt igyekezett elhitetni magával, hogy túl van

rajta, és a múlt sérelmeit sikerült tudatának legmélyére száműznie. Olyan mélyre, ahonnan azok már

nem tudnak fájdalmat okozni neki. Hinni akarta, hogy nincs hatással rá, ami a múltban történt, hogy

teljességgel szabad, most pedig sokkolta a tény, hogy egyetlen másodperc, egy pillantás elég volt

ahhoz, hogy vulkánként törjenek elő a marcangoló emlékek. Ki volt az az idióta, aki azt mondta, hogy

az idő begyógyít minden sebet? – gondolta keserűen. Amiről azt hitte, hogy a feledés jótékony

homályában lassan köddé vált, ki tudja, talán igaz sem volt, mindvégig ott forrongott tudatának

felszíne alatt, kitörésre várva. Elég volt egyetlen szikra, hogy pusztító tűzbe gyújtsa bensőjét.

Bár homloka még mindig égett a láztól, és a tagjai remegtek, erőt vett magán, felállt a korlátot

markolva, és félhangosan, mintegy önmagát bátorítva mondta:

– Szembe kell néznem vele! Ezúttal nem tűnhet el, nem válhat egyszerűen köddé. Nem teszem

meg neki ezt a szívességet. Látnia kell, hogy túléltem. Hogy nem tett teljesen tönkre.

Az utolsó mondat egy fanyar mosoly kíséretében hagyta el a száját. S mint aki harcba készül,

magát kihúzva, fejét felemelve indult meg, vissza a nyüzsgő bálterembe.

Amint belépett, egyből mellbe vágta a bent uralkodó fullasztó hőség. A terem közepén fiatal és

idősebbek  párok  egyaránt  táncoltak,  és  szemmel  láthatóan  jól  szórakoztak.  A  terem  szélein  a

vendégek kisebb-nagyobb csoportokba verődve iszogattak, beszélgettek. Látszólag nem változott

semmi, mióta elhagyta a helységet, a felszín alatt dühöngő és kitörni készülő viharról most még csak

ő tudott. Az ajtótól nem messze állt meg, ahonnan viszonylag jól beláthatta a bálterem nagy részét. A

tömegben az emberek vonásai szinte összefolytak a szeme előtt, a tekintete csak egyetlen arcot

keresett. Idegesen fürkészte a sok ismeretlent, és egyszer csak megpillantotta őt. Nem ott, ahol az

előbb látta, hanem valamivel odébb, az alapítvány egyik kiállító asztalánál beszélgetett egy idősebb

úriemberrel. A nő, fejét kissé oldalra billentve néha elnézett beszélgetőtársa feje mellett. Ez a furcsa,

újból és újból ismétlődő mozdulatsor inkább önkéntelen, mint tudatos lehetett. A mozdulataiban

némi zavar volt felfedezhető, mint amikor az embernek az a fura érzése támad, hogy figyelik, de

ugyanakkor igyekszik is elhessegetni magától a kellemetlen érzést.

A fiatal nő megjelenéséből természetesség báj áradt, valódi, szemet gyönyörködtető szépség volt.

Természetből adódóan volt szép, nem kellett érte semmit tennie. Azon kevés szerencsések közé

tartozott, aki ugyanolyan bájos volt reggel, amikor álmosan kikelt az ágyból, mint most, a báli

alkalomhoz szépítkezve. Nem volt benne erőltetettség, sem mesterkéltség. Hosszú, természetes

barna haja az estélyi ruhához illően, laza kontyba volt feltűzve. Bár alacsonynak egyáltalán nem volt

nevezhető, megjelenése törékenységet, lénye melegséget sugárzott. Sűrű, sötét szempilla árnyékolta

szemeit, melyek természetes fényben sötétzöld színűek voltak, most azonban inkább szürkés-zöld

árnyalatban csillogtak. Az a fajta szépség volt, akinek megvolt mindene ahhoz, hogy elrabolja,

összetörje, és meggyógyítsa a férfiszíveket. Gyakran mosolygott, de mégis volt benne valamiféle

komolyság, mintha a nő lelke idősebb lett volna fiatalos kinézeténél.

Elefántcsontszínű,  egyenes  szabású  estélyit  viselt,  amelyet  néhány  azonos  színű,  apró,

selyemvirágtól eltekintve más nem díszített. A ruha testhez simuló szabása tökéletesen hangsúlyozta

a fiatal nő karcsú alakját. Báj és elegancia tekintetében nyugodtan felvehette volna a versenyt

bármelyik jelen lévő prominens hölgyvendéggel, ő azonban nem vendégként volt jelen a gálán. Lana,

az  IHIN  részmunkaidős  munkatársa  volt,  így  az  alapítvány  képviseletében  vett  részt  az

összejövetelen. Mivel feltűnő jelenség volt, a férfiak sóvárgó tekintete akaratlanul is megakadt rajta.

Amint az est hivatalos része véget ért, és kihirdették a tánc kezdetét, a férfiak sorban álltak a

kegyeiért, Lana pedig a legtöbb esetben el is fogadta a felkéréseket.

Miss. Bell elragadó külseje alatt több rejlett, mint ahogy azt az ember első ránézésre gondolta

volna.  Jólszituált,  értelmiségi  családból  származott,  anyja  tanárnő,  apja  építészmérnök  volt.

Gyermekkora idilli volt, szerető, támogató szülőkkel, biztos otthonnal a háta mögött. Odaadással

vették körül őt és a bátyját is, és mindig mellettük álltak, ha szükségük volt rá. Szüleik igyekeztek

kellő szabadságot biztosítani a gyerekeiknek a döntéseikben, amint arra érettnek találták őket. A

szinte már valószínűtlen idill egészen az egyetemig tartott, ahol a lány először ismerte meg a

szerelmet, és szembe találkozott az élet keserű oldalával is, ami teljesen kihúzta a lába alól a talajt,

és éltre szóló leckét tanított meg neki. Amikor a jogi egyetem elvégzése után Lana fontolgatni kezdte

valamiféle karitatív munka végzését, családja ebben is támogatta. Egyéb közhasznú szervezeteknél

végzett  önkéntes  munkák  után  aztán  rátalált  az  IHIN-re,  és  a  végzettségének  köszönhetően  a

szervezet egyik jogi képviselője lett.

Egy nemzetközi segélyszervezet gyakran ütközik jogi és bürokratikus akadályokba tevékenysége

során,  így  érthető,  hogy  az  alapítvány  szívesen  fogadta  a  fiatal,  lelkes,  és  nem  utolsósorban

hozzáértő  szakember  munkáját.  Az  irodai  munkán  kívül  Lana  részt  vett  egyéb,  aktuálisan  futó

projektekben is. Előfordult, hogy hetekre belevetette magát egy-egy iskolaépítő küldetésbe valahol

Afrikában, vagy éppen az arab világ egyik országában vett részt a helyi nők részére szervezett

felvilágosító munkában. Ilyen esetekben a szülei és bátyja egy ideig nem is hallottak róla. Különösen

igaz volt ez, ha olyan ország területén tevékenykedtek, ahol biztonsági okokból okosabb volt a

feltűnést kerülni, és a politikai vagy éppen a vallási erők figyelmét nem felhívni magukra.

Mindazonáltal Lana hamarosan rájött, hogy pusztán abból a pénzből, amit az alapítványnál kap,

nem tud megélni. Az is világos volt, hogy szülei jóindulatát sem illik a végsőkig kihasználnia, és ideje

pénzt keresnie. Néhány melóhelyi fiaskó után, végül egy jó nevű ügyvédi iroda alkalmazta, aminek

köszönhetően az anyagi gondjai is megoldódtak. Szabadidejében pedig az alapítvány ügyeit intézte.

Idővel  az  ügyvédi  iroda  tulajdonosát,  a  sztárügyvéd,  Thom  Masterst  is  beszervezte  az  IHIN

támogatói csoportjának tagjai közé. Mivel azonban a komoly munka végzése mellett mégis csak fiatal

nő volt, szívesen vett részt a mostanihoz hasonló, laza rendezvényeken. Az ilyen alkalmakon végre

elengedhette  magát,  és  kikapcsolódhatott  a  kissé  zűrös  magánélet  okozta  bonyodalmakból  is.

Jelenlegi beszélgető partnere egy kedves, idős úriember, mellesleg gyógyszergyár tulajdonos volt,

aki már régóta az alapítvány hűséges támogatói közé tartozott.

Hayden  Ravensdale,  szemeit  a  nőre  szegezte,  és  míg  szoborrá  merevedve  állt,  a  külvilág

megszűnt létezni körülötte. A terem, az emberek, a zene, mindez nem ért már el hozzá. A valóság

egyre távolodott, míg végül a jelen teljesen elolvadt, és beszippantotta a múlt. Bár a teste mások

számára látható és érzékelhető módon jelen volt, szelleme belemerült egy másik világba, amelynek

eseményei,  mint  egy  mozifilm  kockái,  kezdtek  leperegni  az  elméjében.  Időutazás  volt  ez  lelki

értelemben, amit olyan valóságosan élt meg, mintha mindaz, amit lelki szemei előtt lát, a jelenben

történne. Hét év – gondolta.

Hét év múlt el azóta, hogy utoljára látta őt elmenni, ott, abban az átkozott étteremben. Gondosan

megtervezett minden részletet már jó előre, mert azt akarta, hogy romantikus és feledhetetlen

legyen az este. Se nem látott, se nem hallott a szerelemtől, szívét tálcán kínálta a lánynak, és

egyetlen pillanatra sem jutott eszébe, hogy a sárba taposhatják. Maga előtt látta, ahogy a lány

egyszer csak felállt, lassan hozzá lépett, egyik kezével gyengéden végigsimította az arcát. Még arra

is emlékezett, ahogyan fejét oldalra hajtva belecsókolt a lány tenyerébe. Igen, tisztán maga előtt

látta, ahogy Lana lehajolt hozzá, haja az arcát érintette, és lehunyt szemmel, hosszan megcsókolta.

Ez volt az utolsó csókjuk, aminek az ízét sosem felejtette el. Most ki kell mennem – súgta akkor a

fülébe Lana, alig hallhatóan.

Hayden utána nézett gyanútlanul, szerelmesen, a lány is visszanézett röviden, majd elkapta a

tekintetét. Aztán eltűnt. Ekkor még nem sejtette, hogy örökre tűnt el. Jéghideg verejték ütött ki a

homlokán. Pont úgy, mint akkor.

Hét év kétségbeesés, fájdalom, düh, gyűlölet, és végül csak az üresség. Mennyi minden történt

azóta! Mi mindent átélt! De a tehetetlenség érzése, a mély fájdalom még mindig ott volt, ha akarta,

ha nem. A borzasztó csalódás okozta seb titkon még mindig vérzett a lelkében. Miért? A kérdés, ami

most a belsőjét szaggatta, ugyanaz volt, mint hét évvel azelőtt. Miért tette ezt velem? Hogy volt

képes ilyesmit tenni? Hiszen olyan tökéletes volt minden. Olyan tökéletesnek látszott, mint egy

tündérmesében – préselte ki fogai között megvetéssel. Rémálom – sziszegte.

És saját élete filmjének kockái megállíthatatlanul peregni kezdtek lelki szemei előtt.

#

Látta magát huszonéves egyetemistaként, amint a barátaival hétvégére Cambridge-be látogattak.

Akkoriban még mind gondtalanok, terhektől, kötelezettségektől mentesek voltak, és szabadon, talán

kicsit hangosabban a kelleténél, de élvezték a gyönyörű napot. A haverokkal épp egy kellemes kis

kávézó utcai teraszán iszogattak és viccelődtek, ahogyan azt fiatal férfiak egymás közt teszik, amikor

a sétálóutcán egyszer csak tüntetők csoportja tűnt fel. 20-25 fiatal lehetett együtt, akik táblákkal és

feliratokkal  a  kezükben  vonultak,  miközben  szószólójuk  egy  megafonba  kiabálva  beszélt  az

emberekhez.  Néhányan  közülük  papírokkal  a  kezükben  odamentek  az  őket  hallgatókhoz,  és

igyekeztek  őket  meggyőzni  ügyüknek.  Hogy  mindezt  nyomatékosabbá  is  tegyék,  aláírásokat

gyűjtöttek egy petíció benyújtásához.

Hogy mi volt a céljuk? Hayden ennyi idő után nem emlékezett pontosan, hogy mi is volt a tüntetés

célja, mert a figyelmét már akkor is valami egészen más kötötte le. Annyi derengett neki, hogy az

egésznek valami köze volt az esőerdőkhöz. Talán egy darabnyi esőerdő örökbefogadásáról volt szó –

emlékezett. Annyi azonban bizonyos, hogy amint a barna hajú, szürkészöld szemű szépség mellé

lépett, és a támogatását kérte, nem volt olyan dokumentum a világon, amit azon nyomban ellenvetés

nélkül  alá  ne  írt  volna.  Tátott  szájjal  hallgatta  a  lány  lelkes  előadását,  ott  és  akkor

visszavonhatatlanul  a  rabja  lett.  Magával  ragadta  a  naiv,  szinte  gyermeki  odaadása,  és  az

elkötelezettség, amivel Miss. Bell, az ügyének igazát bizonygatta.

Haverjai, Hayden elragadtatását látva, csak röhögtek rajta, sőt Lana is kissé furcsának találta a

jóképű fiú bamba bólogatását. Elárulta, hogy a jogi egyetem hallgatója, és hogy este, a tüntetés és

aláírásgyűjtési akció befejezéseként egy előadáson vesznek majd részt az egyetem épületében. Az

előadás a pusztuló amazonasi őserdőkről szól majd, és minden érdeklődő látogató számára nyitott a

belépés.

A csoport többi tagja eközben lassan távolodott tőlük, így a lány is gyorsan elbúcsúzott, és a

többiek  után  eredt.  Hayden  először  csak  megkövülten  bámult  utána,  mintha  épp  egy  mennyei

kinyilatkoztatás tanúja lett volna, majd, mint aki álmomból ébred, odafordult barátaihoz.

– Azt a rohadt… Ti is láttátok? Én… még életemben ilyen…

– Figyeld már! – vágott a szavába röhögve Liam. – Mr. Ravensdale visszatért közénk.

– És csoda történt! Megint tud beszélni.

– Méghozzá milyen választékosan! – viccelődött Harry, miközben vállon veregették, és a hátát

csapkodták.

Valóban elég meglepő látványt nyújthatott az elmúlt néhány percben, annál is inkább, mert

egyébként nem volt jellemző rá, hogy zavarba jött volna női társaságban. Hayden Ravensdale elég

hamar, már fiatalon rájött, hogy népszerű a lányok körében, és sosem került túl sok fáradtságába,

hogy meghódítsa azt, aki neki is tetszett. Volt egy időszak az életében, amikor nem igen volt

válogatós,  ami  a  lányokat  illette,  és  mivel  önjelöltek  akadtak  bőséggel,  alaposan  kiélvezte  a

népszerűségét,  és  egy  macsó  felszínes  magabiztosságával  kezelte  a  baráti  körében  felbukkanó

lányokat. Mivel azonban ez a viselkedésforma alapjában mégiscsak ellenkezett konzervatív, magának

való természetével, így nem is talált örömet benne sokáig. Végül már kimondottan idegesítette és

fárasztotta a Don Juan szerep, így idővel véget vetett a céltalan flörtölgetéseknek.

Ehhez nagy valószínűséggel hozzájárult az is, amikor először tudatosult benne, hogy személyes

vonzerejét gyakran még sokkal jobban felülmúlta az, a nőkre gyakorolt vonzerő, ami anyagi és

társadalmi hátteréből fakadt. Amikor még tinédzserként legelőször szembesült azzal, hogy nem csak

ő használja ki a csajokat, de azok is használják őt és a Ravensdale nevet, tombolt a dühtől, és egy

ideig gyűlölte a nőket. A vad utálat hamarosan cinizmussá csendesült, és ezek után alapjában

meghatározta a viselkedését. A hozzá közeledőkkel szemben gyakran leereszkedő és távolságtartó

volt. Mindez, vonzó külsejével párosulva, akarva-akaratlanul, de ismét a kőszívű macsó szerepét

juttatta neki, mindezt azonban egy született úriember szellemes módján tette.

Mindennek tudatában érthető tehát, hogy a barátai módfelett jól szórakoztak azon, hogy egyszer

a vadász esett a csapdába.

– Most mit röhögtök? Ennyire nem lehettem béna! – vágott vissza egy idő után, amikor már elege

lett a többiek viccelődéséből.

– Haver! Bénának nevezném azt, ha valaki rossz helyen és időben, nem a megfelelő dolgokat

mondja. Te, baszkikám, olyan képet vágtál, és úgy bólogattál hozzá, hogy biztos lehetsz benne, a csaj

szellemi fogyatékosnak tart.

A többiek is hangosan helyeselve csatlakoztak az előttük szólóhoz, és folytatták a heccelést.

– Komolyan, öregem. Biztos vagyok benne, hogy ennél simábban még sose jutott egy aláíráshoz

sem, mint most a tiedhez.

– Na, ebben azért nem lennék olyan biztos! – vágott közbe Ian, Hayden lakótársa, kétértelműen

kacsingatva, és nagyot húzott az üvegéből. – Tudod egyáltalán, hogy mit írtál alá? – kérdezte. – Ki

tudja, lehet, hogy valami illegális dolog, és a zsaruk hamarosan ott állnak az ajtód előtt. Csak az a

baj, bassza meg, hogy az az én ajtóm is egyben – vakarta meg a tarkóját gondterhelten, mire a

többiek nagyot röhögtek rajta.

– Haver, ahogy bámultad! Az persze igaz, hogy első osztályú nő volt. De te komplett hülyét

csináltál magadból, Ravensdale.

– Kuss legyen már! – kiáltotta Hayden felhevülten, igazán mérges azonban nem volt a haverjaira.

Utólag neki is az volt az érzése, hogy valószínűleg nem a legmeggyőzőbb képet mutatta magáról, de

ezen a bakin már nem tudott segíteni. A csaj kiütötte, kikapcsolta az agyát, ezt kár lett volna

tagadni. Ügyetlenségéről elterelni akarván a szót, a következő kérdéssel fordult a többiekhez: – Azt

mondjátok meg inkább, mit is mondott? Hány órakor lesz az előadás és melyik épületben?

Innentől kezdve Hayden el volt veszve. Képtelen volt másra gondolni, mindig csak a barna hajú

lány járt az eszében. A többiek beszélgetése csak foszlányokban jutott el hozzá, képtelen volt bármi

másra koncentrálni. Maga elé idézte az arcát, a hangját és a parfümje illatát. Valami könnyű,

gyümölcsös illat volt… Érezni akarta megint.

Párszor még kísérletet tett rá, hogy bekapcsolódjon a társalgásba, de mindhiába, gondolatai

máshol jártak. Végül hirtelen felpattant, és zavartan arról kezdett magyarázni, hogy neki most el kell

mennie, mert eszébe jutott valami, amit feltétlenül és azonnal el kell intéznie, és hogy majd este

találkoznak. Ezzel egy papírpénzt dobott az asztalra, és az elképedt társaságot hátrahagyva, sietve

elindul abba az irányba, amerre az előbb a tüntetők menete elvonult.

Hayden szaladt egy jó darabig, mire végre beérte a csoportot egy másik utcában, de az őket

körülvevő tömeg miatt nem jutott a lány közelébe. Látta még őt hátulról, amint valakivel éppen

beszélgetett, aztán a csoport befordult egy szűk utcába, majd egy másikba, így a fiú kénytelen volt

feladni, hacsak nem akart, feltűnést kelteni a túlzott tülekedésével. Ez pedig igazán nem lett volna

ínyére, mivel úgy érezte, hogy aznapra már épp eléggé blamálta magát. Semmiképpen sem akarta

valamiféle hisztérikus stalker benyomását kelteni, így nehéz szívvel bár, de úgy döntött, otthagyja a

felvonulókat, és inkább a jogi egyetem épületének keresésére indul.

Így kezdődött a dolog Lanával, és azt a napos délutánt ott a sétálóutcában, holdvilágos este

követte  az  egyetem  kertjében,  ahol  az  előadás  után  a  fiatalok  egy  csoportja  a  fűben  ülve

beszélgetett, vitatkozott a hallottakról. Akkor és ott Hayden még nem tudta, hogy ez a találkozás

kitörölhetetlen nyomot hagy majd az életében, és kihatással lesz az egész jövőjének alakulására.

A hétvége elmúltával, a fiúnak nem volt más választása, el kellett hagynia a várost. Vissza kellett

térnie saját tanulmányai színhelyére, ami a távolságot tekintve kétórányi autóutat jelentett. A családi

vállalatlánc örököséhez méltóan kereskedelmet, marketinget és kommunikációt hallgatott.

Kettejük között a dolog lassan alakult. Hayden vágyaihoz és reményeihez képest túlságosan is

lassan. Először csupán alkalomszerű, hétvégi látogatásokkal kellett beérnie. Amikor az egyetem

forradalmi lelkületű diákjai valamiféle programot szerveztek, azon ő is mindig részt vett. Ez volt

látogatásainak ’hivatalos’ indoka, de ha már úgyis a városban volt, akkor az egész hétvégét ott is

töltötte. Ezekre az elterelő hadműveletekre azért volt szüksége, mert Lana nemigen bátorította őt,

ami kettejüket illette. Hamar rájött, hogy Hayden látogatásai kevéssé vannak összefüggésben az

amazonasi őserdőkkel, és az egyetem egyéb programjaival, mivel azonban nem ő volt az egyetlen ún.

hódolója,  eleinte  nem  is  vette  komolyabban,  mint  akármelyik  másik  önkéntes  Rómeót.  A  fiú

vonzódása egy idő után már nem csak számára volt egyértelmű. Barátai is kezdtek felfigyelni erre a

különös rajongásra. Lana, bár adta a hűvöset, azért titkon nagyon is vonzónak találta Haydent, és a

gáláns udvarlás, amivel a fiú körbevette is imponált neki. Volt benne valami szokatlan, ami tetszett a

lánynak, valami, egy régimódi úriember udvariasságából, amit nem tapasztalt egyetlen más fiatal

srácnál sem. Magában azonban szilárdan eltökélte, hogy nagyon óvatos lesz, és semmiképpen sem

hagyja, hogy elragadja a vak szenvedély. Ebbéli elhatározásában az is megerősítette, amit lassanként

Haydenről és annak családjáról megtudott. Amikor beszélgettek, a fiú mesélt neki az otthonáról, egy

keveset a szüleiről, és arról a hatalmas nyomásról, ami egyetlen örökösként őreá nehezedik. Lana

csodálkozva hallgatta ezeket a részleteket, és gyakran volt az az érzése, mintha valamiféle, kislány

korából ismert tündérmese elevenedne meg előtte. Amikor az érdeklődése egyre nőtt Hayden iránt,

kicsit utána nyomozott, és megtudott olyan részleteket is, amikről a fiú nem számolt be neki.

Kiderítette,  hogy  a  Ravensdale,  kékvérű,  arisztokrata  család  volt,  és  birtokokkal  rendelkeztek

Nottinghamshire-től, Londonon keresztül a déli parton fekvő Brightonig. Lana kinyomozta, hogy

Hayden dédnagyapja, különös szenvedélynek hódolt. Megszállottan gyűjtötte a különféle újságokat,

és maga is gyakorolta az újságírást, bár eleinte csak álnéven. Olyan komolyan foglalkoztatta azonban

a  dolog,  hogy  idővel  megjelentette  saját  kiadású  hetilapját,  az  Albion  Express-t.  Akkoriban

természetesen még a korhoz illő kezdetleges módszerekkel és felszereléssel dolgoztak, de a kiadó

mégis évről évre növekedett, és további kiadványokkal bővült. Nagyapja tovább vitte a vállalkozást,

és őstehetségnek bizonyult a feltörekvőben lévő médiaipar területén. Minden, amihez csak hozzáért,

szinte arannyá változott kezei alatt. Félelmetes üzleti érzékkel szimatolta ki, mely gondokkal küzdő

vállalatot érdemes felvásárolnia, és az így egyre növekvő saját cégéhez csatolnia. Később a céget a

legidősebb fiúgyermek a családban, Hayden apja, Edward vette kezébe, és az ő irányítása alatt a már

eddig  is  sikeres  vállalkozás,  virágzó  média  impériummá  fejlődött.  Mára  újságok,  magazinok  és

különböző kiadványok tucatjai tartoztak a vállalatlánc tulajdonába, és reklám világában is számos

helyen érdekeltek voltak.

Mindezek tudatában Lana még komolyabban elhatározta, hogy semmi esetre sem esik a gazdag

örökös hálójába. Bármennyire szimpatikus volt is neki a fiú – mert egyértelműen az volt –, meg

akarta  mutatni  mintegy  önmagának,  de  a  környezetének  is,  hogy  neki  elvei  vannak.  Karakán

véleménye volt a vagyonról és a gazdagokról, mely nézet aztán az idő múltával finomodott, és

személyisége fejlődésével párhuzamosan kikristályosodott. Meg volt győződve róla, hogy pusztán az,

hogy valakit anyagi körülményei a felső tízezer kiváltságos körébe emelnek, még nem ok arra, hogy

kivonja magát bizonyos szabályok alól. Önmagát és szimpátiáját pedig egyértelműen a meg nem

vásárolható dolgok közé sorolta. De az idő múltával, értelme és akarata egyre gyakrabban vívott

kétségbeesett harcot frissen éledező érzelmeivel a gazdag örökös iránt.

Amikor a barátságuk elmélyült, Lana azt is megtudta, hogy Haydennek volt egy bátyja, aki

azonban  még  12  évesen  egy  tragikus  motorbalesetben  meghalt.  Hayden  maga  is  jelen  volt  a

tragédiánál, jobban mondva, ő volt az egyedüli szemtanúja az esetnek. Jakob, a bátyja, 4 évvel volt

idősebb Haydennél, mely korkülönbség éppen elég volt ahhoz, hogy a kisfiú az idősebb testvért

minden őrültségben vakon kövesse. A roncstelepről néhány pennyért felvásárolt motorkerékpárt

saját  maguk  javítgatták.  Nagy  lelkesedéssel  szerelgették  össze,  darabról  darabra  tisztogatva,

felújítva az egyes alkatrészeket. Egy öreg alkalmazott segített nekik ebben a vállalkozásban, hiszen a

dolog  technikai  részét  a  gyerekek  inkább  még  csak  tanulgatták.  Az  öreget  nemigen  lehetett

személyzetnek nevezni, szinte már a családhoz tartozó, régi bútordarab volt, mivel már az apja is

Hayden  nagyapjának  dolgozott.  Miszticizmusra  hajló  öregember  volt,  akinek  arcán  pakisztáni

őseinek  vonásait  tisztán  fel  lehetett  ismerni.  Jó  volt  a  fiúkhoz,  és  azok  is  inkább  valamiféle

nagyapaként tekintettek rá. Apapótló személyként szerették, aki nem röstellt időt tölteni velük, és

régi, titokzatos történeteket mesélni nekik esténként a szabadban, a tábortűz fénye mellett.

A fiúk nagy lelkesedéssel vették birtokba a végre működőképes állapotra feljavított motort, és

egy ideig rendben is ment minden. Egy felhős, őszi délutánon történt meg a visszafordíthatatlan

tragédia. Nem lehet megmondani, ki volt a hibás, valószínűleg senki. A talaj az előző napi esőtől még

kissé nedves volt. A fiú határait próbálgatva gyorsabban hajtott, mint szabad lett volna, és a szikla az

út  szélén  pont  a  legrosszabb  helyen  volt.  Egy  pillanat  alatt  történt  minden.  Fékcsikorgás,  az

elszabadult motor pördült a levegőben, a fiú teste súlytalan pilleként katapultált az ülésből, és

fejével épp az éles sziklán landolt. Hayden, aki ekkor 8 éves volt, az utat szegélyező fűben ülve nézte

bátyja erőfitogtatását. Hirtelen fel sem fogta, mi történt. Pár pillanatig meredten nézte a bokorba

becsapódó motor égnek meredő, és még mindig forgó kerekét, azután odarohant a földön fekvő,

mozdulatlan testhez. Nevét kiabálva térdelt le mellé, és kezével a másik feje alá nyúlva kissé

megemelte azt, hogy magához térítse. Amint a keze a bátyja koponyájának hátsó felét érintette,

azonnal érezte, hogy az agyon van zúzva, és a koponyacsont alsó része le is vált a többitől. Hayden

abban a pillanatban egészen világosan megértette, hogy Jakob maghalt. Pontosan tudta, hogy az

égvilágon semmi értelme nincs annak, hogy bármit is megpróbáljon tenni érte.