Az elátkozott család

Második rész

George Varga

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Szasszúr Szabrina

1.

Csak a megszelídült szél járta az erdőt, ami zord, megfagyott világával fehérlett a meredek hegy

oldalán. A hóvihar elült, de az ég még nem tisztult ki teljesen. A telített felhő súrolta a hegy ormát és

ködruhába öltöztette a távoli hegyek csúcsait. A szürke délután hamar estébe fordult és meghitt

hangulatot kölcsönzött Erdőbénye csendességének. Minden fehér volt. A kis házak ablakai sárga

fénnyel hunyorogtak a hólepte világra, mintha alváshoz készülődnének az álmos estében. A néptelen

út  kanyargósan  vezetett  a  hegyek  felé,  majd  hófehér,  puha  takaróval  borítva,  beleveszett  a

messzeségbe. Békés csend uralta a falu téli hangulatát, és még egy kutyaugatás sem hallatszott. A

szél most elérte a falut és kíváncsian kukkantott be minden kis közön, de mivel néptelen volt, tovább

állt mérgesen. Megkondította búcsúzóul az öreg templom harangját, majd nekiiramodott a havas

hegyeknek. Miközben a szél eliramodott, a templom békés csendjében felharsant az emberek éneke,

dicsérve  Jézust  karácsony  szentestén,  mert  ilyenkor  minden  érző  szívébe  a  szeretet  költözik.

Hosszan, érzelmesen szólt az ének a buzgó hívők szájából, de a legjobban a pap szép orgánuma

hallatszott ki a magas szószék karzatán. Majd, amikor vége lett, egyszeriben elcsendesedett minden.

Az emberek is magukba szállva imádkoztak a mindenség Istenéhez, a világgal megbékélve. A hóval

lepett gyönyörű falura is ráereszkedett a békés, karácsonyi csend, de még bent a házakban is

éreztek valamit ebből az áhítatból, mert Jézus születésének ünnepén az emberi lélek is megbékél egy

kicsit.

Pálházi Gergely szótlanul feküdt az ágyán és az elhunyt szüleire gondolt. Azokra az emberekre, akik

nagyon sokat jelentettek az életében. Meggyötört szíve kicsit sajgott az anyja halála után, és mintha

a testvére aljassága is más színben tűnt volna fel az eltelt évek tükrében. Minden megszépül, amire

elég idő rakódik, minden letisztul, és csak a szép marad meg az ember emlékezetében. Bár Géza

esetében  ez  egy  kicsit  több  időt  vesz  majd  igénybe,  de  a  jelei  már  láthatók  –  jegyezte  meg

ironikusan. Gergely sohasem gyűlölködött, ez a negatív tulajdonság teljesen hiányzott belőle. Viszont

bántotta, ugyanakkor szégyellte a testvére jellemét. Különösen, ha mások hangoztatták, vagy szóba

hozták. A temetésen sem vett részt, hiszen kórházba került, miután infarktust kapott azon a szörnyű

estén. Úgy temették el a halottait, hogy nem vehetett részt a szertartáson, és még a sírjuknál sem

állhatott. A lábadozását Jutka felügyelete mellett nehezen viselte az évek alatt, mert szinte semmit

sem  engedett  neki.  Olyan  szigorú  betegápolója  volt,  mint  egy  katonaezredes.  Gergely  csak

mosolygott, amikor megfedték néhanap, és úgy tett mintha nem nagyon venné zokon, pedig nehezen

tűrte a megkötéseket, amiből Judit, az orvos, egy keveset sem engedett. Szigorú szabályok sora

utasította, hogy mit tehet és mit nem, mit fogyaszthat és mit nem, amit még Kati, a lánya is

ellenőrzött.  Egyszóval  szigorú  szabályoknak  engedelmeskedve  élhetett  ezek  után.  Nem  akart

tudomást venni róla, de sértette és zavarta, sőt, egy idő után kétségbe ejtette a megkötések hosszú

sora.

– Nehéz az élet – mondta ki nyíltan a szentestébe hajló késő délután, mosolyogva, amikor Jutka

belépett a szobája ajtaján.

Az asszony, bármennyire sajnálta is, hajthatatlan maradt és szigorú.

– Nehéz, de élsz Gergely – válaszolta egyszerűen −, ami nagy ajándék számunkra. Ne felejtsd el,

milyen súlyos állapotból tértél vissza hozzánk. Kész csoda, hogy most itt lehetsz ezen a csodálatos

karácsonyon, a szeretet ünnepén.

– Ha ilyen kedves ünnepünk van, akkor miért nem maradt velünk a lányunk? – kérdezte vissza

keserűen, egy kicsit szemrehányóan, mert bántotta a lányuk hiánya.

– Azért – válaszolt Jutka –, mert meghívta a nagyapád. A nagyapád, aki nagyra értékeli a család

összetartozását és nagyon szeret minket.

Gergely nem akart ünneprontó lenni, mégis kifakadt csendesen.

– De hát karácsony van Juditkám, amit illene együtt tölteni, te mégis elengedted Ausztriába,

ismét elvéve még a lehetőségét is a közös ünneplésnek. Arról meg már nem is beszélve, hogy akihez

ment, nem is a nagyapám. Majd belátod egyszer, hogy ez nem volt valami jó ötlet.

– Gergő, ne légy már ilyen kirekesztő, duzzogó gyerek, hiszen, az édesanyádnak az apukája.

– Nekem egy édesanyám volt kedvesem – nézett egyenesen a nő szemébe –, az, aki felnevelt.

Viszont erről nem szándékozok újra vitát nyitni.

–  De  hát  az  édesanyád  emlékét  tiprod  a  sárba,  ha  nem  veszel  róla  tudomást,  vagy  ha

megfeledkezel róla.

– Hogy én, milyen értékek mentén nevezem édesanyának az anyám, azt hagy döntse el a hálás,

szerető szív. Nézd Jutka, csak azt a jó lelket nevezi az ember édesanyának, aki önmagából olyan

értékeket ad, mely a te gyarapodásodat, fejlődésedet támogatja egy életen át. Viszont ezzel a halott

szülőanyám emlékét még nem mocskoltam be. Nekem az a nő az édesanyám, aki minden percét az

életemnek úgy élte meg, hogy érezhetően érdekelte a sorsom. Aki odaadóan ápolt, enni adott, és

egyáltalán gondoskodott rólam. Az a tény, hogy számomra egy ismeretlen nő életet adott – amint ez

kiderült nemrégiben –, az önmagában tisztelni való, sőt csodálatos, de ez csak egy információ a

számomra,  ha  érted  miről  beszélek.  Akinek  az  emlékét  megőrzöm  és  szánom  is.  Az  emlékét

messzemenően tisztelem, de csak ennyi. Sem nem több, sem nem kevesebb. Az a bizalom, amit egy

gyermek születésétől fogva érez a szeretetet sugárzó gondoskodójától, az semmihez és senkihez sem

mérhető.  Amit  egy  nő  képes  a  kedvességével,  szeretetével  adni  egy  gyereknek,  olyan  erkölcsi

értékeket közvetít, ami miatt sohasem cserélhetjük fel illemből vagy megszokásból egy másik nőre,

még ha az is adta az életet. Maga az érzés a biztosíték arra, ami beleég az emberek szívébe, hogy

soha  se  feledhessük  el  azt  a  személyt,  akiben  minden  körülmények  között  bíztunk  és

elesettségünkben  fogta  a  kezünk.  Az  édesanyám  szeretetét,  gondoskodó  odaadását  soha  sem

cserélném fel másvalakiére. Egyébként – összegezte a gondolatait – a nagyapámra is ugyan ez

vonatkozik.  Vívódtam  Jutka,  éppen  eleget  vívódtam,  amióta  tudom,  hogy  anyai  részről  kik  a

vérszerinti rokonaim. Hidd el, a tiszteletem feléjük nem szűnt meg és vétlenek is ebben a szomorú

történetben, de hogy én egy vadidegen embert tiszteljek anyámként, vagy nagyapámként csupán

illemből, az nekem nem megy. Úgy érzem, hogy azoknak a nagyszerű embereknek a szeretetét,

emlékét sérteném meg, akik valóban velem éreztek, aki szerettek, akik formálták a lényem, a

gondolkodásom, akik emberségre neveltek, és olyan értékekre, amire nagyon büszke vagyok.

Széttárva a kezét, úgy kérte Jutkát:

– Értsd meg, akármilyen gazdag a nagyapa, akár milyen rangja van, nekem csupáncsak egy

idegen az emberek között, és nem is tudok másként gondolni rá. Ez a tragédia valóban megérint, de

a sorsuk az ő életük tragédiája, amit most rám akarnak kivetíteni, vagy inkább belekeverni. Sajnálom

őket, tiszta szívemből sajnálom, de én nem vagyok képmutató, én nem tudok alakoskodni, még akkor

sem, ha tisztába vagyok vele, hogy részese vagyok a családjuknak azzal, hogy ide születtem.

Jutka érthetetlenül nézte a szerelmét és nem akarta elhinni, amit hallott.

– Gergely, hiszen te igazságszerető ember vagy. Miért nem érzed annak az idős embernek a

fájdalmát, a kétségbeesését? Mert valóban megindító ez a szeretet, amit a megtalált családja iránt

érez. Hiszen senkije sem maradt már, csak mi.

Jutkát nagyon megérintette nagyapa története, és Gergely édesanyjának a korai halála is. Csak

nézte szerelmét és nem értette.

– Nem megy a fejembe, hogy mi történt veled? Amikor te voltál azon, hogy a család titkait

feltárod. Te voltál azon, hogy kinyomozd a múltat, mert tudnod kell a születésed értelmét, és annak

minden részletét. Szinte a betege voltál a titok meglétének, és amikor előtted az ajtó, ami mögött

feltárulna minden igazsága a múltnak, akkor te becsukod a szemed, és mint mindig, meghátrálsz és

megfutamodsz. Miért nem akarod a tényeket tudomásul venni Gergely? Miért menekülsz, a lényeg

elől? Miért bújsz el a mostohaanyád jósága mögé és tagadod meg a vér kötelékét akkor, amikor

végre megtudhatod a születésednek a valódi körülményeit? Persze az is szép, hogy megtartod jó

emlékezetedbe a nevelőanyád értékeinek emlékét, mert megérdemli, de az édesanyád akkor is az az

elhunyt nő volt. Az a nő, aki világra hozott téged, az a szerencsétlen asszony a te édesanyád. Az, aki

az  életed  adta  neked,  aki  édesapáddal  megálmodott  egykoron.  Hiszen  a  vére  vagy,  annak  az

embernek a vére, aki idejött, hogy megtaláljon, hogy magához ölelhesse azt, akit az ő drága elveszett

lánya szült. Eljött és mindent rád ruházott az ügyvédek által a tiltakozásod ellenére is, mint egyedüli

örökösére. Ez tény, ha akarod, ha nem, ez akkor is így van, ha ezt, valami homályos ok miatt nem

vagy hajlandó tudomásul venni.

Jutka megállt egy pillanatig, mert szinte egy szuszra mondta el, ami benne összegyűlt ennek a

tragédiának az ismeretében.

– Még hálás leszel nekem Gergely, hogy elengedtem a lányunkat, mert lehet, hogy ez lesz az

utolsó alkalom az együttlétükre. Ha te nem is tudtad megtenni az első lépéseket ebben a bonyolult

tragédiában, én azért a vér szavának engedelmeskedve igenis azt akarom, hogy a gyermeked sohase

legyen összezavarodva a születése körülményei miatt. Mert ennek így kell történnie, mert igenis joga

van Katinak az igazi családjához tartozni. Igenis tudnia kell a lányunknak, hogy az ősei kik voltak.

Ragaszkodom a tényekhez, ami a te igazi családod legfontosabb forrása, és annak a nagyapád az

egyik szála.

Most megállt és nézte szerelme lehajtott fejét. Gergely felemelte mind a két kezét, jelezve, hogy

megadja magát. Majd a szemébe nézett annak a nőnek, aki mellette van jóban és rosszban. Nézte

szótlanul és hálás volt a sorsnak, hogy ezt a különleges akaratú nőt rendelte mellé. A szobában puha

csend volt, de egy kis idő múlva csak annyit mondott, megtörve ezt a békés harmóniát a fenyőfáról

áradó fények hangulatában:

– Szenteste van. Most ne beszéljünk erről. Nincs kifogásom az ellen, ha a lányunk is ragaszkodik

ahhoz az emberhez, de jó lett volna, ha ma itt van mellettünk ezen az estén. Tudod Jutka, féltem a

lányunkat, akit sikerült megvédenünk eddig a világ negatív hatásaitól. Aggódom egy kicsit érte, hogy

egy világváros kellős közepébe viszik, ráadásul egy gazdag környezetbe, ami felboríthatja az eddigi

értékrendjét  és  teljesen  áthangolhatja  az  emberi  értékekről  alkotott  képét.  Félek  szívem,  hogy

elveszítjük őt.

– Jól van kedvesem – mondta megadóan Jutka –, csak ne izgasd fel magad, mert tudod, hogy

vigyázni kell magadra. Kati is kért rá, emlékezz! Megyek szívem, mert mindjárt kész a vacsora.

Kikészítettem a ruhád, légy csinos a szentestére.

Kifordult az ajtón, de még maradt benne tövis a beszélgetésükből. Miközben kinyitotta a sütőt,

arra gondolt, hogy Gerelynek azért helyén van a szíve, és nem engedi semmilyen körülmények között

elhomályosítani  a  nevelő  anyja  csodálatos  munkájának  az  értékeit.  Szép  és  nemes  dolog  ez  a

maradéktalan ragaszkodás, ez a hála, ahhoz a nőhöz, aki minden zokszó nélkül szerető anyjuk volt az

ikreknek. Ez valóban elismerésre méltó, és belegondolt, mi lenne, ha neki kellett volna ugyanezt

vállalnia. Nem tudott rá határozottan válaszolni, de végig gondolva, már őt is lebilincselte ez az

önzetlen odaadás, mert az nem akármi, hogy egy életet szenteljen valaki, két ártatlan gyermek

felnevelésére. De még mindig titok lengi körül Gergely apjának, Gáspár bácsinak a személyét. Még

mindig homály fedi azt az embert, aki Gergely valódi problémája. Hiszen most már tudják, hogy az

anya részéről a még életben lévő nagyapa kicsoda és milyen társadalmi helyet küzdött ki magának

Ausztriában, de Gergely apjának a valódi családi hátterét még mindig talány övezi.

Közben  szépen  megterített,  majd  folytatta  a  gondolatsort,  ami  Gergelyt  szemmel  láthatólag

emészti:.  -  Tudom,  látom,  hogy  nem  arra  kapott  választ,  magyarázatot,  amire  számított,  ami

bántotta. Nem nyugtatta meg a nagyapa megjelenése, és inkább csalódást érzett. Csalódott, mert a

valódi édesanyja nem az a nő volt, akit annak hitt, akinek hálás volt mindenért. Inkább csak még

jobban összezavarta, és még jobban belesüllyedt az érthetetlen, kusza titkok mocsarába.

Gergely, amikor felöltözött, valóban fess külsőt kölcsönzött neki az elegáns öltöny, a szép új fehér

ing nyakkendő nélkül, csak lezseren kigombolva.

– Olyan vagy, mint egy gróf – csapta össze a kezét Jutka, és büszkén tekintett Gergely szemébe. –

Gyere szívem, ülj az asztalhoz és igyál egy kis bort, amíg én is elkészülök.

A vacsora csendben, egymás iránti szeretettel telt el és az ajándékosztás is nagy örömben zajlott.

– Nos – kezdte Gergely mosolyogva –, készségesen elismerem, hogy kitűnő háziasszony vagy és a

mai vacsora ezt fényesen bizonyítja. Juditkám, nagyon hálás vagyok a sorsnak – mondta, miközben

óvatosan  megfogta  a  kezét.  –  Szeretlek  édes,  és  boldog  vagyok,  hogy  mellettem  állsz  a

betegségemben. Nagyon jó társ vagy, és remek anya.

Jutka is boldogan nézett Gergőre és most ő is megfogta a kezét. Szerelmesen nézett az imádott

férfi szemébe.

– Én is nagyon szeretlek édes, és boldog vagyok, hogy ápolhatlak. Tudod ez egy ajándék nekem a

sorstól, mert így egy kicsit valódi család lehetünk annyi év után, amire már nagyon, de nagyon régen

vágytam.  Most  boldog  vagyok  kedvesem,  mert  együtt  lehetünk  –  mondta  ragyogva,  miközben

szerelmesen nézett a férfira és azt kívánta, bár csak az egész életük ilyen felhőtlen lenne, bár csak

minden, mindig így maradhatna.

*

A  Shönhoffer  ház  Bécs  külvárosának  egy  csendes  utcájában  állt,  hatalmas  vaskerítéssel

körbekerített kerttel övezve. A homlokzat hűen tükrözte a császári város értékeit, ami elegáns

méltósággal hirdette az épület komolyságát, és a gazdája rangját. Nincs a környéken olyan ház, amit

ne egy magasrangú politikus, gyáros vagy bankár lakna. Maga a városrész is olyan méltóságot

sugárzott, ahova hívatlan idegen szinte sohasem tévedt, kivéve a házakban dolgozók népes csapatát.

Az udvaron, a hótól szépen letakarított kocsiút végén, a garázsok előtt egy Mercédesz állt, amit egy

jóvágású sofőr nagy gonddal fényesített. A kocsi hangszórójából halk zene szólt, miközben a ház

oldalajtójánál, ami a konyhából nyílott, egy fiatal nő cigarettázott.

– Helmuth – kezdte a kötekedést a lány –, miért simogatod azt a járgányt annyira? Nincs kit

simogatni?

A sofőr megértően nézte a konyhai kisegítőt, aki még nem régen került a házhoz, majd újra a

szélvédő felé fordította fejét. – Te gyerek, – sziszegte a fogai között – mit akarsz egy ilyen öreg

katonától?

Gondolatain pedig ez futott át:

− Az első perctől kötözködik ez a lány, rázza, riszálja magát. Kell szólnom a konyha vezetőjének,

mert néha már valóban alig bír magával. Nem vagyok fából, az Isten szerelmére, de ez még csak egy

gyerek. Bár a kerek idomai teljesen formásak, viszont akkor is csak egy fiatal lány. Kint van a feneke

abból az ennivaló rövid szoknyából, ami a férfiakra a frászt hozza.

– Gyere ide Hellen – mondta parancsolóan −, gyere ide hadd beszéljek veled!

Hellen magasra emelte a szép fiatal arcát, úgy mondta ki, hogy nincs ideje, de ha akar valamit,

akkor délután megvárhatja.

− Legalább hazavisz – mondta magának, de ezt Helmuth nem hallhatta.

– Az nem fog menni te lány, mert akkor megyek az úrért. De különben is, kicsi vagy még az ilyen

dolgokhoz, bár ahogy elnézlek, nagyon próbálkozol – ezt egy kicsit halkabban mondta, nehogy

meghallja valaki. Éppen akkor fordult ki a ház oldalánál a gyalogjárdán a házvezetőnő.

– Helmuth – mondta szigorú hangon –, éppen magát keresem. Az úr meghagyta, hogy ki kell

mennie  a  repülőtérre.  Vendégünk  érkezik.  Legyen  pontos,  és  hozza  haza  nekünk  Berstein

kisasszonyt és a vendégünket, a dédunokát!

Hellen figyelmesen hallgatta a beszélgetést, nekitámaszkodva a ház falának és nagyon kíváncsi

volt ki az a dédunoka. A házvezetőnő viszont most rátekintett.

– Neked nincs munkád Hellen? – förmedt rá, ingerülten.

Hellen akármilyen kíváncsi volt, gyorsan befordult a konyha ajtaján, nehogy ez a vénasszony

megorroljon rá, mert a konyhán már mindenki utálta. Lusta volt és szemtelen, szinte minden férfivel

kikezdett, akivel találkozott. A férfiaktól folyton − egy jobb életre vágyva − az anyagi helyzetüket

tudakolta.  Lusta,  számító,  gonosz  lelkű  lány  volt,  aki  majdnem  minderre  hajlandó  volt  a  pénz

reményében.  Az  edények  csörgése  miatt  nem  hallhatták,  amikor  elkáromkodta  magát  a  dühtől

eltorzult arccal.

– Rohadj meg, te vén parancsolgató szipirtyó, hogy dögölnél meg!

Idegességében belerúgott egy edénybe, ami a lába alatt volt.

− Hellen – kiáltotta valaki a nevét –, telefon!

Csak hangfoszlányok értek el hozzá, így nem értette igazán.

− Gyere te lány, téged keresnek – nyújtotta felé a telefonkagylót a konyhafőnök.

Hellen  megértette  azonnal,  amikor  látta  a  felé  nyújtott  kezet.  Amikor  odaért  megpróbált

kedvesen mosolyogni, majd átvette a telefont. A szívében meglapuló aljasság miatt nem nagyon

sikerült neki, de azért egy köszönömöt kipréselt magából. Halkan suttogott néhány percig, majd

letette. A szakácsnőnek fel is tűnt a beszélgetés rövidsége.

− A palid volt? – kérdezte egy kicsit kárörvendően, kicsit gúnyosan.

– Nem, nem a palim volt, ha tudni akarja, az apukám volt – hazudta, mert nem akarta az orrára

kötni ennek a vénasszonynak, aki nem is volt igazából vén, csak hozzá képest volt idősebb.

– Kész vagy a mosogatással? – kérdezte látszólag szigorúan – Mert krumplit is kell hámozni.

– Nem, nem vagyok kész, ha tudni akarja, és még sokáig nem leszek kész, úgy hogy álljon neki

maga, ha azt akarja, hogy kész legyen az ebéd!

– Jaj, te lány! – mondta neki egy kicsit bosszúsan a szakácsnő. – De felvágták a nyelved! Vegyél

vissza ebből a tempóból kislányom, mert nem sok jövőt jósolok neked ebben a házban, ha ilyen

flegmán, és neveletlenül állsz a munkádhoz.

– Ne papoljon nekem nyanya. Találok én magamnak munkát, akár százat is, de hamarosan ezt

sem kell már csinálnom, mert gazdag leszek.

Erre felkapták a fejüket a jelenlévők. Minden alkalmazott figyelmesebb lett egyszerre, mert sok

időt töltöttek már a konyhán, és itt nem volt szokás a gazdagságról beszélni. Egyszerű dolgozó

emberek voltak, egyszerű gondolatokkal és igényekkel. Minden itt dolgozó tudta a helyét, és azt,

hogy Josef Shönhoffer a legkiválóbb munkaadó az egész környékben, aki megbecsüli a szorgalmat.

Éppen ezért, aki itt dolgozott, nagyon ügyelt a jellemére, mert főúri helyük volt ebben az ínséges

időben, amikor szinte minden második ember munkanélküli.

– Ha gazdag leszel – mondta egy kedves arcú nő –, akkor miért nem lépsz ki, átadva a helyed egy

olyannak, aki megbecsülné a munkádat.

–  Majd  bolond  leszek!  Felőlem  minden  csöves  munkanélküli  felfordulhat,  én  nem  segítek

senkinek, nekem sem segít senki.

Erre aztán egy kerek arcú nő, aki szintén szakács volt, mérgesen odavágta a törlőrongyot az

asztalhoz.

– Te egy szívtelen, hálátlan gonosz lélek vagy lányom, hát ki hozott téged ide? Ennyit ér a szavad.

Hiszen megfogadtad, hogy ha bekerülsz ebbe a gazdag házba, mindenre hajlandó leszel, legyen az

bármi. Könyörögtél, hogy nincs hol laknod, és nincs mit enned és becsületszavadra ígérted, hogy jó

és szorgalmas lány leszel. Hát így hálálod meg a segítségemet?

Hellen megszeppent egy kicsit, hogy az igazságot a szemébe mondják, mert valóban ennek a

nőnek köszönhette, hogy már nem éhezik és van hol laknia, amiről akkor még álmodni sem mert.

Egy dobozban lakott akkoriban, nem messze a szakácsnő otthonától, aki nap, mint nap látta a fiatal

lány nyomorát. Először csak némi ennivalót juttatott az éhező, csontig lesoványodott lánynak, majd

szerzett neki alkalmi munkákat, amit elég jól el is látott. Némi hezitálás után, amikor szóba került a

konyhán egy segítség lehetősége, azonnal beajánlotta. Amikor meghallgatásra kellett megjelenni, a

saját pénzéből öltöztette fel az utcán élő lányt. De szavát vette, hogy jó, és szorgalmas lesz, aki a

munkájával hálálja meg a jótéteményt.

– Igen muter, valóban maga segített a síromat megásni, amikor idehozott, de arról nem volt szó,

hogy mindenki kapcája leszek.

A szakácsnő megbántva érezte magát, és könnybe lábadt a szeme.

– Jól van kislány, ha te ezt gondolod erről a munkáról, ami a nyomortól mentett meg és az

éhezéstől, akkor én már nem tehetek érted semmit.

Olyan belső fájdalmat érzett a gyomor tájékán, hogy görcsbe rántotta. Nagyon szíven találta

ennek a lánynak a hálátlansága. Még hogy gazdag? – futott át az agyán az iménti kijelentés. Még,

hogy  akár  száz  munkája  is  lenne?  Mi  lelte  ezt  a  lányt,  hogy  így  elment  az  esze?  Nagyon

elszomorodott, és megfogadta, hogy soha, de soha sem teszi ki magát ilyen helyzetnek többé. Bár

fájt még a gyomra, de azért elindult a hűtőkamra felé, mert, ha megjön a kisasszony, lehet, hogy

csak egy szendvicset kér a hosszú út után.

A rövid jelenet elmúlt, majd a konyhában minden visszabillent a normális kerékvágásba. A sofőr

bejött, és kért egy kávét. Csendben leült a sarokban elgondolkozva. Nem beszélt csak nézte a sok

dolgos asszonyt, akiket nagyon tisztelt. Miután megitta, hangosan elköszönt, de nem nézett senkire.

− Megyek a repülőtérre – mondta a válla fölött, és beült a Mercédeszbe.

A repülőtér hatalmas várótermének a bejárata előtt Bernstein kisasszony fogta a lány kabátúját,

féltve a rábízott unokát, így várták Helmuthot. Katalin ámulva nézte a sok embert, és ezer kérdése

lett volna, de a kisasszony nagyon szigorúan rászólt, magyarul.

– Mindennek meg van a maga ideje gyermekem. Tőled már joggal elvárhatom, hogy ne fecsegj

feleslegesen. Egy úri lány nem fecseg, és nem kérdez értelmetlenségeket, különösen akkor nem szól,

ha nem kérdezték. Lesz majd a beszélgetésre is alkalmas idő, és akkor mindenről beszámolhatsz,

mindenről kérdezhetsz. Ne hívd fel örökké magadra a figyelmet gyermekem, mert illetlen.