A nyomozónő

5. rész

Giuditta Fabbro

Borítóterv: Kovács Judit

Fotó: Racskó Tibor

Modell: Dankó Zsuzsanna

Szerkesztette: Fekete Annamária

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

1. fejezet

Györkös Zoltán, az országos rendőrfőkapitány épp csak belépett reggel az irodájába, amikor

megcsörrent az íróasztalán lévő vezetékes telefon. Gyors léptekkel odasietett, és felkapta a kagylót.

A  minisztériumból  keresték.  Hosszan  hallgatott,  majd  a  végén  annyit  szólt,  hogy  igen,  uram.

Visszatette a kagylót, és egy mélyet sóhajtott. Az irodája hatalmas üvegfalához ment. Teljesen a

gondolataiba mélyedt. Utálta az ilyen helyzeteket, mint a mostani. Gyűlölte a munkájának azt a

részét, amikor íróasztal mögött ülő miniszterek beleokoskodtak a dolgokba. Pedig most is ez történt.

Az üvegfal túloldalán váratlanul Jane Forrest tűnt fel. A férfi a nőt nézte, aki az íróasztalához

ment, és leült a számítógép elé. Tudta, beszélnie kellene vele, most már tényleg nem várhat tovább.

Ez a mostani volt a harmadik felsőbb utasítás, amit pár napon belül kapott. Egyre több panasz

érkezett Jane-re, amit a kapitány eddig elsimított, de most, hogy már „fentről” is leszóltak, nem

halogathatta tovább a dolgot.

Jane csak fél éve tért vissza újra a rendőrség kötelékébe, de nem telt el úgy egy hónap sem, hogy

valaki  ne  tett  volna  panaszt  a  modorára  vagy  a  kihallgatási  stílusára.  Pedig,  talán  épp  ennek

köszönhetően, Jane volt a kapitányság legjobb nyomozója. Az elmúlt fél évben több bűnügyet derített

fel  a  csapatával,  mint  bármelyik  más  gyilkossági  csoport.  Zoltán  tudta,  mi  az  oka  a  nő

keménységének, de ezt a felettesei nem fogadták el magyarázatnak.

A férfinak újra az a 17 évvel ezelőtti nap jutott az eszébe, amikor először találkozott a főiskoláról

kikerült fiatal lánnyal. Mindenre ő tanította meg. A nő a város legjobb nyomozója lett. Pár év

elteltével otthagyva a rendőrséget előbb magánnyomozó, majd testőr lett. Az eltelt közel öt évben

kétszer is meglőtték, ami Zoltánt nagyon megrémítette. Ezért is döntött úgy, hogy visszaveszi a

rendőrséghez. Adott neki egy csapat zöldfülűt, akiket Jane fél év alatt mindenre megtanított. Az ötfős

csoport előtt nem maradtak megoldatlan ügyek. Jane az eltelt hat hónap alatt több kitüntetést

kapott, szóba került az előléptetése is, amit most addig „jegeltek”, amíg nem változtat a modorán.

Zoltán egy mélyet sóhajtott. Még mindig Jane-t figyelte, akihez épp ebben a pillanatban lépett

oda Patrik, csapatának egyik férfi tagja. Váltottak egy pár szót, majd a nő felállt, és elindult az egyik

szekrényhez.  Kivette  belőle  a  golyóállómellényét  és  magára  kapta.  Felcsatolta  a  fegyvereit,  és

Patrikkal kisiettek a helyiségből. Zoltán ebből tudta, hogy bevetésre mennek.

Az ő kérésére Jane mindig mellényt viselt, amikor elhagyta a rendőrség épületét egy akció

kedvéért. A férfi rettegett attól, hogy újra megtörténik az, ami évekkel ezelőtt. Félt, hogy azt már

Jane nem élné túl.

A  rendőrfőkapitány  az  íróasztalához  ment.  Kihúzta  a  bőrfotelt  és  leült  rá.  Bekapcsolta  a

számítógépet, de egyszerűen képtelen volt a munkájára koncentrálni. Gondolatai újra és újra Jane

körül forogtak. Attól tartott, hogy a nőt valami baj éri.

Jane csak egy óra múlva tért vissza a kapitányságra, egy megbilincselt férfival. Bevezette az egyik

kihallgatószobába, majd Zoltánhoz vette az útját.

– Elkaptuk azt a pedofil állatot – nyitott be a férfi irodájába. – Bejössz a kihallgatásra?

– Igen – bólintott Zoltán. – De előtte bejönnél egy percre, és becsuknád az ajtót?

Jane nem értett semmit, de szó nélkül teljesítette a férfi kérését. A nő az asztalhoz ment, és

megállt  Zoltánnal  szemben.  A  rendőrfőkapitány  felállt,  és  az  üvegfalhoz  ment.  Behúzta  a

szalagfüggönyt, majd az ajtóhoz lépett és leengedte a rolót.

– Ülj le, kérlek! – mondta halkan, miközben az asztalhoz ment.

– Ki akarsz rúgni? – szegezte neki a kérdést.

– Nem, de felsőbb utasításra szóbeli figyelmeztetésben kell, hogy részesítselek.

– Értem – suttogta a nő. – Ha nincs más…

– De van! Ha továbbra sem változtatsz a stílusodon, akkor fel kell, hogy függesszelek – folytatta

csendesen Zoltán. Jane a férfi hanglejtéséből érezte, hogy őt is nagyon bántja ez az egész dolog.

– Most ki panaszolt be? – érdeklődött a nő.

– Nem tudom, csak azt, hogy ideküldenek egy fejest a belügytől, aki szemmel fog tartani.

– Remek! – húzta el a száját – Tudod, ki lesz az?

– Nem – rázta meg a fejét Zoltán.

– Kösz, hogy szóltál – indult el az ajtó felé.

– Jane – szólt utána –, megkérnélek, hogy ez maradjon kettőnk között.

A nő némán bólintott, majd kilépett a szobából, és nyitva hagyta maga mögött az ajtót. Zoltán állt

még  ott  egy  pár  percig,  majd  utánaindult,  de  nem  ment  be  hozzá  a  kihallgatásra.  Belépett  a

szomszéd helyiségbe, és megállt a tükörnek álcázott üveg előtt. Jane-t figyelte, akinek a stílusa

semmit  sem  változott  az  előző  beszélgetés  hatására  sem.  Ugyanolyan  szarkazmussal,  olyan

keményen hallgatta ki a gyanúsítottat, mint eddig. Zoltán ebből tudta, semmi sem lesz ezután sem

másképp. Hiába figyelmeztette szépen, semmi hatása sem volt a nőre.

Váratlanul kinyílt az ajtó. A kapitány oldalra kapta a fejét. Egy régi barátját pillantotta meg.

Megkönnyebbülten felsóhajtott, mikor meglátta Hargitai Tibort. A férfi vele egyidős volt, együtt

végezték el a rendőrtiszti főiskolát, de később az útjaik különváltak. Tibor a belügyminisztériumhoz

került, így csak ritkán találkoztak.

– Szia – lépett be Tibor, és bezárta maga mögött az ajtót.

– Menjünk át az irodámba – ajánlotta fel Zoltán –, ott nyugodtan tudunk beszélgetni.

– Inkább itt maradnék – lépett oda a főkapitány mellé.

Zoltán ettől kissé ideges lett. Pár másodperc alatt összerakta a képet. Rájött, hogy Tibort küldték

oda,  hogy  tartsa  szemmel  Jane-t,  és  nem  épp  a  legjobb  bemutatkozás  lenne,  ha  látná  ezt  a

kihallgatást.

– Talán mégis jobb lenne…

– Ki ez a nő? – szakította félbe Zoltánt a barátja.

– Jane Forrest – felelte csendesen.

– Ő lenne Jane Forrest? – csodálkozott el, és a két karját keresztbe fonta maga előtt. Mindketten a

nőt figyelték, aki egyre idegesebb lett a gyanúsított lekezelő stílusától. A pedofil férfi flegmán,

foghegyről válaszolgatott, közben lazán hintázott a székkel. Jane-t ez nagyon felbosszantotta. Kirúgta

a széknek azt a lábát, amire a férfi támaszkodott. A gyanúsított teste hatalmas csattanással a földre

zuhant. A férfi megpróbált felállni, de Jane a lábával visszanyomta a földre.

– Jobb, ha ott marad! Onnan lejjebb már nem tud esni, csak földrengés esetén.

– Panaszt fogok tenni! – kiáltotta a gyanúsított.

– A bejáratnál húzzon sorszámot, és hozzon magával egynapi hideg élelmet.

Tibor a tükör túloldalán hangosan felnevetett. Nagyon szimpatikusnak találta Jane-t, és tetszett

neki a nyomozónő keménysége. Zoltánt nagyon meglepte a barátja reakciója. Nem számított rá, hogy

szimpatikus lesz neki Jane.

Tibor a nőt figyelte – olyan volt, mintha megbabonázta volna. Jane a kihallgatás alatt hozta a

szokásos formáját. Egyetlenegy alkalmat sem hagyott ki, hogy be ne szóljon valamit. Zoltán most

ugyanazt a nőt látta, akit testőrként Péterfi András halála előtt. A férfi halála után Jane nagyon

megváltozott, eltűnt belőle az a szarkazmus, ami mindig is jellemezte, de amikor felépült a Hetényi-

ügy után, újra a régi lett.

– Miért van rajta mellény? – mutatott rá a nyomozónőre Tibor.

– Mert az elmúlt hét évben hét golyót kapott, és ebből csak egynél volt rajta mellény.

Tibort nagyon meglepték a kapitány szavai.

– Rendőrként ennyiszer meglőtték? – csodálkozott el.

– Nem, magánnyomozóként kétszer, majd testőrként ötször! Az utolsó két alkalommal majdnem

ott maradt, sokáig feküdt kómában, úgy nézett ki, nem éli túl – Zoltán szemébe könnyek szöktek.

Újra az a két szörnyű nap jutott az eszébe, amikor felhívták, hogy Jane-t meglőtték, és élet-halál közt

fekszik a kórházban.

– Ezért is vettem vissza, de csak mellényben dolgozhat – folytatta a kapitány.

– Kinek dolgozott, amikor meglőtték?

– Hetényi Árpádnak, előtte pedig Péterfi Andrásnak.

– Nem ismerem őket – rázta meg a fejét Tibor.

– Pedig négy éve minden újság ezzel volt tele, mikor Jane-t meglőtték, meghalt az a férfi, akit

akkor védett.

– Nem igazán olvastam újságot akkoriban – válaszolta szomorúan. – Abban az évben halt meg a

feleségem.

– Ne haragudj! – suttogta zavartan Zoltán.

– Nem tudhattad.

Tibor a nyomozónőt figyelte. Furcsa érzés kerítette hatalmába. A felesége halála óta most először

érezte azt, hogy vonzódik egy nőhöz. Maga sem értette, mi az, ami megfogta. Talán épp az tetszett

meg neki benne, amiért mindenki más támadja Jane-t.

– Adjunk mellé egy társat – szólalt meg hirtelen Tibor.

– Jane szívesebben dolgozik egyedül, nem igazán bírja a kötöttségeket… – próbálta lebeszélni, de

Tibor meg sem hallgatta.

– Majd megszokja.

Mindketten Jane-t nézték. Zoltán közben azon gondolkozott, hogy fogja ezt beadni a nőnek. Jane-

nek sosem volt társa, mindig magányos farkasként, egyedül dolgozott.

–  Mutass  be  neki!  –  mondta  váratlanul  Tibor.  Zoltánt  nagyon  meglepte  a  férfi  kérése,  de

rábólintott. Nézték még egy ideig a nőt, majd átmentek a kapitány irodájába.

Jane csak egy óra múlva végzett a kihallgatással. Az íróasztalához ment. Kihúzta a széket, és

fáradtan leereszkedett rá. Teljesen kimerültnek érezte magát.

– Jane – lépett oda hozzá szinte a semmiből Zoltán –, lenne egy perced számomra?

– Zoltán, ne most! – morgolódott a nő és felállt.

– Csak egy perc. Bemutatnék neked valakit.

– Most nincs kedvem hozzá – vágta rá.

– Nagyon jó barátom, a BM-nél dolgozik – próbálkozott tovább, de Jane hajthatatlan volt.

– Nem ér-de-kel! – szótagolta el. Megfordult és el akart menni, de egy lépés után megtorpant.

Tibor állt a háta mögött.

– Még szerencse, hogy megkérdeztél – szólt oda Zoltánnak a válla felett a nő.

– Hello! Hargitai Tibor vagyok – mosolyodott el a férfi és kezet nyújtott.

– Jane Forrest – fogott vele kezet a nő, közben mélyen Tibor barna szemeibe nézett. Hosszú

percek teltek el. Jane jó alaposan szemügyre vette Tibort. A 43 éves férfi tíz évet letagadhatott volna

a korából. A rövidre nyírt sötétbarna hajában lévő pár ősz hajszál nagyon sármossá tette az amúgy is

jóképű férfit. Tibor is jó alaposan végig mérte a 37 éves nőt.

– Mi járatban van erre? – törte meg a csendet Jane.

– Látogatóba jöttem.

– Sokáig marad?

– Még nem tudom – mosolyodott el a férfi.

– Befáradnál az irodámba? –kérte meg a nőt Zoltán.

– Ha azért jött, hogy kirúgjon, azt itt is megteheti.

– Az ilyen feladatokat meghagyom inkább másnak, ezért nem fáradok le a minisztériumból.

– Nem nyugtatott meg, de mindegy – jegyezte meg Jane, és elindult Zoltán irodájához. A két férfi

követte. A kapitány rögtön belekezdett, amint bezárta maguk mögött az ajtót.

– Kapsz egy társat – mondta ki minden kertelés nélkül.

– Micsoda? Mint a hülye filmekben? Na, nem! – csattant fel.

– Jane, kérlek, ne kommentáld, csak szó nélkül vedd tudomásul!

– De nem kell társ, van csapatom.

– Ez nem kívánságműsor, hanem felsőbb utasítás – emelte fel a hangját Zoltán.

– A maga ötlete volt ez? – támadott neki Tibornak.

– Holnaptól csatlakozik a csapatodhoz egy 24 éves hölgy kolléga – folytatta a rendőrfőkapitány.

– Mi? – kapta fel a fejét Jane. – Úgy nézek ki, mint egy bébiszitter?

– A lányom lesz a társa – szólt közbe Tibor.

– Nem érdekel, ha a miniszter lánya is! Nekem akkor sem kell társ!

– Jane, ugye tudja, hogy pengeélen táncol? Most nagyon nincs abban a helyzetben, hogy nemet

mondjon egy parancsra.

A nő szeme szikrákat szórt. Egy nagyot nyelt, mielőtt válaszolt volna.

– Ha mellettem kinyírják a lányát, utána ne nálam reklamáljon – mondta, majd sarkon fordult és

kiviharzott a szobából. Az asztalról felkapta a táskáját és a kocsija kulcsát, majd továbbrohant. Tibor

a szemével követte a nőt egész addig, míg el nem hagyta a helyiséget.

– Van valakije? – érdeklődött Tibor.

– Jane-nek? – csodálkozott el Zoltán. – Évek óta egyedül van.

– Miért?

– Hosszú történet.

– Van időm meghallgatni – vágta rá Tibor.

– Akkor igyunk meg egy kávét, és közben elmesélem – mondta a rendőrfőnök.

A barátja némán bólintott, és együtt elindultak a földszinten lévő büféhez.

Másnap reggel Jane már korán bent volt a rendőrségen. A nő keresztülment az üres helyiségen.

Ledobta  a  táskáját  az  asztalára,  és  leereszkedett  a  foteljébe.  Kényelmesen  elhelyezkedett  a

bőrszékben, és felrakta a lábát az íróasztalra. Mélyet sóhajtott, és lehunyta a szemét. Megpróbált

egy kicsit kikapcsolni. Nem sokat aludt egész éjszaka, nagyon felbosszantotta, hogy Tibor egy 24

éves lánnyal akarja figyeltetni.

Alig pár perc elteltével a nő elszunnyadt. Félálomban volt, amikor egy közeli zajra felébredt.

Kinyitotta a szemét. Tibor állt ott tőle nem messze és őt bámulta. A férfi szeme végigfutott Jane

formás lábán, és megállt a miniszoknyája szélén. A nő egy mérges pillantást vetett Hargitaira, majd

levette a lábát az asztalról. Odagurult a székkel az íróasztalhoz, és bekapcsolta a számítógépet. A

férfi arcán mosoly jelent meg, miközben elindult Jane felé.

– Jó reggelt, Miss. Forrest! – köszönt Tibor, mikor az asztalhoz ért. – Nem tudott aludni az

éjszaka?

A nő nem válaszolt. Beütötte a jelszavát, majd várt, hogy a számítógép jelezze, elfogadta.

– Jól érzem, hogy haragszik rám valamiért? – kérdezte kedvesen a férfi, közben felült az íróasztal

sarkára.  Jane  egy  dühös  pillantást  vetett  Tiborra,  de  nem  szólt  egy  szót  sem.  Miután  a  gép

engedélyezte a belépést, a nő megnyitotta a dokumentumokat. A férfi Jane-t figyelte, aki úgy tett,

mintha teljesen lekötné az, amit csinál.

– Miért néz levegőnek? – szólalt meg Tibor.

– Nincs semmi dolga egy olyan helyen, ahol én nem vagyok ott? – érdeklődött hidegen a nő, de

közben nem nézett fel.

– Épp nincs.

– Akkor keressen! – felelte, és a maga részéről lezártnak tekintette a beszélgetést.

– Mondja, miért ilyen ellenséges velem?

– A minisztériumban azért is adnak fizetést, hogy engem bosszantson?

– Én nem akarom bosszantani…

– Akkor ne jöjjön a közelembe! – emelte fel a fejét Jane, és mélyen a férfi szemébe nézett.

–  Ahogy  óhajtja!  –  válaszolta  komoly  arccal  Tibor,  és  leszállt  az  asztalról.  –  Zoltánra  való

tekintettel ezt a beszélgetést kihagyom a jelentésemből.

A férfi még egy utolsó pillantást vetett a nőre, majd távozott.

– A fenébe! – suttogta Jane. Két karját az asztalra csúsztatta, és a fejét a kézfejére hajtotta.

Gondolatai a történtek körül forogtak. Ha nem változtat magán, tényleg ki fogják rúgni, és akkor

mihez kezd? Ahhoz már túl „öreg”, hogy visszamenjen testőrnek, máshoz meg nem igazán ért.

Ráadásul ez az élete. Gyerekkorától rendőr akart lenni, és bár tett pár év kitérőt jobban fizető

szakmákba, de legbelül mindig rendőr maradt.

Hangos nevetésre lett figyelmes. Felemelte a fejét és az ajtó felé fordította. A kis csapata érkezett

meg. A két lányból és két fiúból álló csoportra Jane mindig számíthatott. Kérdés nélkül teljesítették a

nő minden parancsát, és minden helyzetben kiálltak mellette.

Zita és Bea már gyerekkoruk óta nagyon jó barátnők voltak. Egy iskolába jártak, majd később

együtt  jelentkeztek  a  rendőrséghez.  A  szőke,  bájos  arcú  Bea  és  a  festett  vörös  hajú,  kemény

vonásokkal rendelkező Zita remekül kiegészítették egymást. Nem volt ez másképp a fekete hajú,

jóképű Patrik és a szőke, kisfiús Kristóf esetében sem. Annyi különbséggel, hogy ők a főiskolán

ismerkedtek meg. Az ott eltöltött évek alatt nagyon jó barátság alakult ki köztük.

Ahogy  a  négy  fiatal  nyomozó  meglátta  Jane-t,  rögtön  tudták,  hogy  valami  nincs  rendben.

Reggelenként a nyomozónő mindig utolsóként érkezett be a munkahelyére.

– Gond van? – érdeklődött csendesen Zita. Mind a négyen Jane íróasztalához mentek.

– Mától egy taggal bővül a csapatunk – válaszolta halkan Jane, miközben felegyenesedett a

székben.

– Minek? – kérdezte nyersen Kristóf.

– Kapok egy társat – felelte Jane. A bejelentés utáni néma csendet halk kuncogás váltotta fel.

– Én ezt nem találtam ilyen mulatságosnak – mondta dühösen.

– Két napot adok neki – szólalt meg Bea. – Annál tovább úgysem bírja melletted.

– Ti is kibírtátok – vágta rá.

– De mi nem a társaid vagyunk, hanem a csapatod – válaszolta Patrik. – Ha sok belőled, csak

kocsiba ülünk és elmegyünk járőrözni, de ő össze lesz zárva veled.

– Egy hét alatt kicsinálod – nevetett fel Kristóf.

– Nem tehetem – felelte halkan Jane. – Egy fejesnek a lánya. Ha kikészítem, engem is kirúgnak. –

Hallgatott  egy  kis  ideig,  majd  folytatta:  –  Hacsak  –  ráncolta  össze  a  szemöldökét  –  be  nem

bizonyítom, hogy a kislány nem erre a pályára való.

Az ajtó felől hangokat hallottak. Zoltán és Tibor lépett be a helyiségbe, mögöttük pedig egy fiatal,

barna  hajú  lány.  Mind  az  öten  Pálmát  figyelték,  aki  barna  szövetnadrágot  viselt  szűk,  mély

dekoltázsú toppal. Bájos arcán elégedett mosoly ült, miközben végigsétált az íróasztalok között.

Gyönyörű kék szemei rögtön Jane-t keresték. A nyomozónő jó alaposan végigmérte a törékeny

teremtést. Azonnal látta rajta, hogy apuci egyszem elkényeztetett kislánya.

– Szegény, nem tudja, mi vár rá – suttogta Zita, aki már előre sajnálta Pálmát.

– Hallottam! – szólt oda a vörös hajú nőnek Jane.

Zoltán, mikor a nyomozónőhöz ért, megállt előtte egy pillanatra. Egy szót sem szólt, csak a fejével

az irodája felé intett. Jane nagyot sóhajtott, nehézkesen felállt, majd követte. Miután beértek, Zoltán

leengedte az ajtón lévő rolót, majd Jane-hez fordult.

– Szeretném neked bemutatni az új társadat.

A „társadat” szó hallatára Jane látványosan elhúzta a száját.

– Hargitai Pálma – intett a kezével a fiatal lány felé Zoltán. – Ő pedig Jane Forrest.

– Miss. Forrest, úgy örülök, hogy önnel dolgozhatok – nyújtotta ki a jobb kezét lelkesen a lány. –

Már nagyon sokat hallottam önről és nagyon boldog vagyok, hogy személyesen találkozhattunk.

– Megnyugtatlak, ez az eufórikus állapot nem fog sokáig tartani – fonta keresztbe maga előtt a

két karját Jane. – Pár nap múlva átcsap gyűlöletbe.

– Jane! – kiáltott rá a rendőrfőnök.

– Mégis, hogy gondoltad ezt? – csattant fel a nő. – Én csak golyóálló mellényben safrézhatok a

városban, erre mellém osztasz egy Barbie babát, aki még egy hangyára sem tud vigyázni, nemhogy

önmagára.

– Pálma, kifáradnál egy kicsit? – szólalt meg csendesen Tibor.

A lány némán bólintott, majd csendesen távozott.

– Jane, most az egyszer túllőtt a célon – fordult oda a nőhöz Hargitai.

– Valóban? – húzta fel kérdőn a bal szemöldökét.

– Vagy megszokja, hogy van egy társa… – de a nő nem engedte, hogy befejezze.

– Vagy kirúg?

– Ha nem engedelmeskedik, akkor igen.

– Nekem soha nem volt társam, és ezután sem lesz.

– Akkor adja le a jelvényét és a fegyvereit – mondta komoly arccal Tibor. – Most! – tette hozzá.

A szobát feszült csend kerítette hatalmába. Jane a férfit nézte, akinek az arcvonásai nagyon

megkeményedtek az elmúlt másodpercekben. Látszott rajta, hogy nem viccel. A nő sarkon fordult, és

kirohant az irodából. Zoltánban még a vér is megfagyott. Félt, hogy Jane mérgében hülyeséget

csinál.  A  nyomozónő  visszarohant  az  asztalához.  Felkapta  a  táskáját  és  kiborította.  A  jelvénye

csúszott ki először belőle, és leesett a földre. Jane leguggolt érte, de nem volt annyi ereje, hogy

felvegye. Ujjai gyengéden megérintették. Mélyet sóhajtott, és megpróbált lenyugodni. Sosem tudták

még sarokba szorítani, csak most az egyszer.

A düh, amit érzett, lassan elszállt. Az agya kitisztult. Tudta, most engednie kell. Tekintetét a

csapatára emelte. Olyat látott most a négy fiatal arcán, amit eddig még sohasem. Félelmet! Olyan

félelmet, ami egy nagy adag tanácstalansággal párosult.

– Akkor sem adom fel – suttogta, és felállt. – Rakjatok rendet az asztalomon! – szólt oda a kis

csapatnak, majd visszament Zoltán irodájába.

– Legyen, ahogy akarja! – mondta, amint belépett. – Ha holtan akarja látni a lányát, akkor rakja

nyugodtan mellém.

Jane megfordult, és kisietett a helyiségből. Az ajtó előtt Pálmába botlott, aki a folyosón téblábolt.

Látszott rajta, nem igazán tudja, hogy hol is a helye és mi a feladata.

– Itt nem divat a magázódás – állt meg előtte egy pillanatra a nyomozónő. – Ismerkedj meg a

többiekkel, majd keress magadnak valami elfoglaltságot.

Jane visszament az asztalához. Kihúzta a széket, és ledobta rá magát. Hátrahajtotta a fejét, és

lehunyta a szemeit. Így maradt hosszú órákon keresztül. A csapata tudta, mire megy ki ez az egész.

Jane most azt „játssza”, hogy nincs semmi dolguk, és be akarja bizonyítani a lánynak, hogy milyen

unalmas munka is ez. Jane az egész délelőttöt az asztalánál ülve töltötte, még az ebédjét is oda

kérte. Délután megírta a jelentését az előző napi kihallgatásról, majd fellépett az internetre és ott

szörfölgetett.

Ez így ment egy teljes héten keresztül, amit Pálma először nagyon nagy türelemmel viselt, de egy

hét elteltével megunta a dolgot.

– Beszélhetnénk? – állt meg az egyik reggel Jane íróasztala mellett.

– Miről? – kérdezte, de nem nézett rá a lányra. Pálma ettől nagyon ideges lett. Bosszantotta, hogy

a nyomozónő annyira sem méltatja, hogy ránézzen, amikor hozzá beszél. Megfogta a székének a

támláját, és szembefordította magával Jane-t.

– Nem vagyok spicli! – mondta minden bevezetés nélkül Pálma.

– Akkor mit keresel itt?

– Tanulni akarok tőled, mert te vagy a legjobb ebben a szakmában. Akárhogy is szeretnéd, nem

fogom itthagyni a rendőrséget. Ezzel legfeljebb azt fogod elérni, hogy egy másik példaképet keresek

magamnak. Egy olyat, aki a nyomozáshoz is ért, nem csak az internet böngészéséhez.

Pálma sarkon fordult, és magára hagyta a teljesen ledöbbent nyomozónőt. Jane arcán egyik

pillanatról a másikra mosoly jelent meg. Tetszett neki, ahogy a lány elé állt.

A táskájából elővette a kocsija kulcsát és az igazolványát. Felállt a székről, és elindult kifelé.

Pálma a liftnél volt, és idegesen nyomkodta a hívógombot. Jane megállt a lány mellett.

– Szóval tanulni szeretnél? – szólalt meg gúnyosan. Pálma nem felelt, csak bólintott.

– Rendben – válaszolta. – Akkor lent a parkolóban találkozunk három perc múlva.

Megvárta, hogy Pálma beszálljon a liftbe, majd miután elindult lefelé, a folyosón ülő egyenruhás

rendőrhöz lépett.

– Nem történt mostanában valami szaftos kis gyilkosság? – érdeklődött a férfitól.

– Azt hittem, nem akarsz dolgozni, amíg a kiscsaj a nyakadon ül.

Jane arcán gúnyos mosoly jelent meg. A rendőr ebből mindent megértett.

– Épp az előbb vonultak ki a fiúk egy megcsonkított holttesthez. De ez nem kezdőknek való

látvány. Azt sem tudták megállapítani, hogy nő vagy férfi az illető.

– Tökéletes – suttogta, miközben leolvasta az asztalon lévő cetliről a címet.

– Mi is menni akarunk – termett szinte rögtön Jane mellett a csapata.

– Legalább lesz kinek visszahozni, ha rókázni kezd – mosolyodott el a nyomozónő.

Mind az öten lementek a földszintre. Pálma a parkolóban állt, és épp telefonált. Amikor meglátta

Jane-t, gyorsan elköszönt és lerakta. A nyomozónő az egyik jelzés nélküli rendőrautóhoz lépett és

kinyitotta. Pálma is a kocsihoz ment. Mindketten beültek. Jane indított, és kitolatott a parkolóból. Az

utat néma csendben tették meg a gyilkosság helyszínéig. A nyomozónő hol az utat figyelte, hol pedig

fél szemmel a mellette ülő lányt. Pálma egy elégedett mosollyal az arcán úgy nézelődött körbe,

mintha  csak  egy  buszos  kiránduláson  lenne.  Jane-t  nagyon  bosszantotta  a  lány  jelenléte,  de

reménykedett benne, hogy ez az állapot nem tart sokáig.

A nyomozónő lelassított a tetthely közelében, majd lehúzódott az út szélére és leparkolt.

– Tudod, mit kell ilyenkor csinálni? – érdeklődött Jane, miközben kiszálltak, és elindultak a

közelben lévő erdőhöz.

– Igen – bólintott Pálma.

– Ne maradjatok le! – kiáltott hátra a nyomozónő a csapatának. Mind a négyen futásnak eredtek.

Jane megállt a kihúzott szalag előtt és Pálmához fordult.

– Van nálad gumikesztyű?

– Nincs – felelte halkan a lány.

– Akkor hogy akarsz helyszínelni?

– Én azt hittem… – kezdett el magyarázkodni.

– Hinni a templomban kell, de ott is csak az első sorban – vágta rá Jane.

– Esetleg tudnál adni egyet?

– Nálam sincs – rázta meg a fejét a nyomozónő. – De nálam nem is kell, hogy legyen, mert a

csapatom mindenről gondoskodik – nyújtotta ki a kezét Bea felé. A szőke nő rögtön Jane kezébe

nyomott egy pár gumikesztyűt.

– Akkor most mi lesz? – kérdezte, miközben felhúzta a kesztyűt. – Megvársz itt bennünket, vagy

beülsz a kocsiba?

Pálma hallgatott. Zavarban volt.

– Adj neki egyet! – szólt oda Beának, majd felemelte a szalagot, és belépett a lezárt területre. A

csapata követte a nyomozónőt.

Egon, az egyik helyszínelő nyomozó, amikor meglátta Jane-t, nagyon bosszús lett. A barna hajú,

átlagos kinézetű férfi ki nem állhatta Jane-t. Kölcsönös volt az unszimpátia. Egon ahol csak tudott,

belekötött a nőbe. Persze ezt Jane sosem hagyta válasz nélkül.

– Hé,Forrest! – szólt oda a nőnek, akit sosem szólított a keresztnevén. – Vidd innen a csipet

csapatodat! Ez az én ügyem!

Jane megállt a férfitől nem messze és körülnézett, mintha tényleg keresne valamit.

– Sehol sem látom kiírva a nevedet.

– Menj szépen vissza az őrsre, és internetezz tovább.

– Nem tehetem! Felsőbb utasításba kaptam, hogy segítsek be egy béna bagázsnak, különben még

öt év múlva is itt fognak kolbászolni az erdőben.

– Te inkább azzal foglalkozz, Forrest, hogy az új kis porcelánbabád meg ne sérüljön a terepen –

jegyezte meg gúnyosan, és elindult a holttesthez. A részéről lezártnak tekintette a beszélgetést.

– Edmund – kiáltott utána a nyomozónő, aki mindig így szólította a férfit, hogy ezzel is bosszantsa

–, az embereimet csak én baszogathatom. Tartsd magad ehhez!

– Különben mi lesz? – fordult vissza nevetve a nyomozó, és széttárta mind a két kezét.

– Különben több füled lesz, mint fogad.

A  környéken  álló  összes  rendőrből  hangos  kacagás  tört  fel.  Egon  ettől  iszonyú  dühös  lett.

Mérgesen elindult a nő felé, de a kollégái elkapták a karját és lefogták.

– Forrest, jobb, ha messzire elkerülsz a jövőben – kiabálta a férfi.

– Akkor talán helyeztesd át magad vidékre – vágta rá Jane, és a halotthoz vette az útját. Pálma

szorosan a nő mellett volt. Jane megállt a feldarabolt holttestnél és leguggolt hozzá. Pálma, mikor

meglátta a megcsonkított testet, teljesen elsápadt. A jobb kézfejét az orra elé tette.

– A fejét még keresik – állt meg Jane mellett az egyik rendőr. Ennyi kellett csak Pálmának,

elkezdett öklendezni.

– Jézusom! – szólt hátra a válla felett Jane. – Vigyétek innen, mielőtt lehányja a helyszínt!

Kristóf megfogta a lány karját és elhúzta onnan, de csak a közelben lévő bokorig jutottak. Öt perc

elteltével Kristóf beültette Pálmát a rendőrautóba és hazavitte. Amint elhajtottak, Jane felállt, és

lehúzta a gumikesztyűt.

– Mit szólnátok, ha beülnénk egy multiplexbe? Megnézhetnénk egy vígjátékot.

A fiatalnyomozók azonnal rábólintottak az ötletre, és elindultak Jane szolgálati kocsija felé.

Másnap reggel Jane nagyon meglepődött, amikor a rendőrségre megérkezve ott találta Pálmát az

íróasztalánál ülve. Azt hitte, a feldarabolt halott látványával sikerült elijesztenie, de tévedett. Ezek

szerint keményebb fából faragták, mint azt elsőre gondolta.

– Hát ez mit keres még mindig itt? – állt meg Kristóf asztala mellett.

– Már itt volt, amikor bejöttem – válaszolta csendesen a férfi, és Jane kezébe nyomott egy csésze

tejeskávét.  A  nyomozónő  továbbment  a  saját  asztalához.  Letette  rá  a  táskáját,  majd  elindult

Pálmához.

– Jane – állt fel zavartan a lány, és letette a kezében lévő tollat –, szeretnék bocsánatot kérni a

tegnap történtek miatt.

– Nem érzed úgy, hogy át kellene gondolnod ezt a szakmaválasztást?

– Nem – rázta meg a fejét.

– Én a helyedben azért átgondolnám – mondta Jane, és visszament az asztalához. Leereszkedett a

bőrfotelbe, és lassan kortyolgatni kezdte a tejeskávéját.

Pálmát figyelte, közben azon gondolkozott, mit kellene tennie, hogy a lány rájöjjön, ez a munka

nem  neki  való.  De  semmi  értelmes  gondolat  nem  jutott  most  az  eszébe.  Miután  megitta  a

tejeskávéját, kényelmesen elhelyezkedett a bőrfotelban és lehunyta a szemét. Ez a nyugalom csak

pár percig tartott. Zoltán lépett az asztalhoz.

– Menjetek el járőrözni Pálmával – adta utasításba.

– Micsoda? – nyitotta ki a szemét a nő, és mérgesen összehúzta a szemöldökét.

– Tegyetek egy kört a városban.

– Tegnap terepen voltunk, és majdnem lehányta a hullát.

– Talán nem egy feldarabolt holttesthez kellett volna kivinned először – jegyezte meg a kapitány.

– Jó, majd megkérem az összes gyilkost, hogy hagyják egyben a hullákat.

– Nem kell! Elég lesz, ha az elején csak könnyebb esetekhez mentek ki.

– Mégis mennyire könnyűekhez? Zsebtolvajokat kergessünk a Moszkva téren?

– Kezdjétek a járőrözéssel – felelte Zoltán, és magára hagyta Jane-t.

Útját ezek után Pálmához vette. Váltott egy pár szót a lánnyal, aki mosolyogva felállt, és elindult

a  nyomozónőhöz.  Jane  mélyet  sóhajtott.  Felállt  a  székből,  magához  vette  a  kocsija  kulcsát,  és

Pálmával elindultak kifelé. Lifttel lementek a földszintre. Néma csendben tették meg az utat a

kocsiig. A nyomozónőnek most élni sem volt kedve, nemhogy beszélgetni.

– Vezethetek? – érdeklődött a lány.

– Nem – vágta rá Jane, és kinyitotta az ajtót.

Miután mindketten beszálltak, a nyomozónő indított, és kitolatott a parkolóból. A két nő az egész

délelőttöt járőrözéssel töltötte, de egész idő alatt egy szót sem szóltak egymáshoz. Jane nem akart

beszélgetni, és ezt Pálma tiszteletben tartotta. Pont dél volt, amikor Jane leparkolt egy étterem előtt.

– Meghívlak egy ebédre – szólt oda a lánynak, majd kiszállt. Pálma is kiszállt, és együtt bementek

az étkezdébe.

– Ülj oda! – mutatott rá az ablak melletti asztalra Jane, majd a pulthoz ment. Leadta a rendelést,

majd  elindult  Pálmához.  Leült  a  lánnyal  szembe.  Elvette  az  asztalra  kikészített  újságot  és

széthajtotta.

– Gyakran jársz ide? – próbált meg beszélgetésbe elegyedni vele Pálma.

–  Nem  –  válaszolta  szűkszavúan  Jane,  és  tovább  lapozott.  Az  asztalt  néma  csend  kerítette

hatalmába. Pálma lopva a nyomozónőt figyelte. Legbelül megértette, miért ilyen Jane, bár jobban

örült volna, ha nem rajta gyakorolja a szarkazmusát.

– Mi van? – kérdezte nyersen a nyomozónő, de közben nem nézett fel az újságból.

– Semmi – felelte zavartan Pálma, és balra fordította a fejét. Az ablakon kinézve az utca túloldalán

egy pénzintézetet pillantott meg.

– Átugorhatnék a bankba? – érdeklődött csendesen. – Pénzt kellene felvennem.

Jane nem válaszolt, csak némán bólintott.

– Kösz – suttogta Pálma. – Mindjárt jövök – állt fel, és halkan távozott. Jane összehajtotta az

újságot és ledobta maga elé. A könyökével megtámaszkodott az asztalon, és a fejét a tenyerébe

hajtotta. Lehunyta a szemeit, és a gondolataiba mélyedt. Ki kell találnia valamit, nem fogja ezt így

sokáig bírni.

A pincér lépett oda az asztalhoz és felszolgálta az ebédet. Jane várt egy ideig, majd nekilátott az

evésnek. Épp végzett, amikor két rendőrségi autó érkezett a bankhoz szirénázva. Lefékeztek az

épület előtt, és négyen kiugrottak a kocsikból.

Jane elvett egy szalvétát, megtörölte a száját, majd intett a pincérnek és kifizette az ebédet.

Felállt, és elindult kifelé. Épp kilépett az ajtón, amikor megszólalt a mobiltelefonja. Zoltán volt az.

– Hol vagytok? – érdeklődött, amint Jane felvette.

– Ebédelni voltunk. Miért?

– Bankrabláshoz riasztottak bennünket. A rabló csak veled akar tárgyalni. Egy rendőr is van a

túszok között.

– A francba! – kiáltotta a nő, mikor rájött, hogy Pálma az a rendőr, akit túszul ejtettek.

– Itt van velem Tibi is, át tudnád adni a lányát?

– Ezzel van egy kis gond – felelte csendesen Jane. – Átment a bankba.

– Milyen bankba? – kérdezte gyanakodva Zoltán, bár már tudta a választ.

– Abba a bankba.

– A fenébe is, Jane! – kiáltotta Zoltán. – Nem tudtál volna vigyázni rá?

– Ha tudtam volna, hogy pont azt a bankot akarják kirabolni, ahova ő bemegy, akkor átkísérem.

– Várj meg ott! Tíz perc, és ott vagyunk – mondta mérgesen a rendőrfőnök, és lecsapta a kagylót.

Jane elrakta a telefont, majd átsétált a rendőrökhöz az utca túloldalára.

Alig  tíz  perc  elteltével  megérkezett  Zoltán  és  Tibor,  majd  Jane  csapata  is  a  kommandósok

kíséretében. A rendőrfőnök egyenesen Jane-hez ment, és oldalra húzta. Pár perces vita után a

nyomozónő  Zoltán  kocsijához  ment.  Kinyitotta  a  hátsó  ajtót,  és  kivette  a  golyóállómellényt.

Lecsatolta  a  fegyvereit,  magára  vette  a  mellényt,  majd  elindult  a  kommandósokhoz.  Ott  a

vezetőjükkel megbeszélték az akciót. Közben az egyik rendőr felerősített egy fegyvert Jane hátára.

Úgy, hogy pont elérje, ha tarkóra rakatják vele a kezét. Majd rátettek egy „poloskát”, hogy minden

szót halljanak, ami bent elhangzik.

Zoltán közeledett feléjük, kezében egy mobiltelefonnal.

– Veled akar beszélni – nyújtotta át a nőnek.

– Jane Forrest– mutatkozott be.

– Na, végre! – szólt bele a férfi. – Jöjjön be, és tolmácsolja a követeléseimet.

– Jöjjön ki, és mondja el maga.

– Ha nem akarja darabokban visszakapni a társát, akkor jobb, ha bejön – csapta le a kagylót a

bankrabló. Jane visszaadta a telefont a rendőrfőnöknek.

– Bemegyek – mondta komoly hangon Jane.

Zoltán arcára rá volt írva minden, szólnia sem kellett. Látszott rajta, hogy mennyire félti a nőt.

Retteg attól, hogy valami baja esik.

– Hozza ki a lányomat, kérem – suttogta aggódó arccal Tibor.

– Én szóltam előre, de maga nem hallgatott rám. Mellettem csak meghalhat a lánya – válaszolta

Jane, és kikerülte a férfit. Határozott léptekkel a pénzintézet bejáratához ment. Megállt előtte, és

felemelte mindkét kezét. A bankrabló az egyik ott dolgozó pénztárost küldte az ajtóhoz. Amint Jane

belépett, újra kulcsra zárták az ajtót.

A nyomozónő lassú léptekkel elindult a bank belseje felé. A rabló a pénztár előtt állt. A bal

kezével átkulcsolta Pálma nyakát. A jobb kezében a lány fegyverét tartotta, amit Pálma halántékához

szorított.

Jane leengedte a kezét és lazán zsebre dugta, miközben a férfihoz tartott.

– Álljon meg! – kiáltott rá idegesen a rabló, amikor a nő a helyiség közepéhez ért. – Tegye tarkóra

a kezét!

Jane elmosolyodott. Óvatosan felemelte mindkét kezét, és a tarkójára tette. A jobb kezét lassan a

hátán lévő fegyver markolatára csúsztatta. Mikor megfogta, teljesen megnyugodott.

– Mit akar? – kérdezte nyersen a nyomozónő.

– Szabad eltávozást, és egy kocsit ide, a bejárat elé. Maga fog vezetni. Ha félórán belül nem

teljesítik, kinyírom az összes túszt.

– Az kissé nehéz lesz – jegyezte meg Jane. – Itt legalább húsz ember van, a tárban pedig nincs

annyi golyó.

– Ne okoskodjon itt, hanem csinálja, amit mondtam! – ordította a férfi.

– Mi lenne, ha inkább maga csinálná azt, amit én mondok?