Az üldözött

Varga György

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Vörös Eszter

- 1 -

Amikor a fák mögött lebukott a nap, egyszerre minden sötét lett. Sötét és félelmetes volt a táj.

Csak egy egy reccsenés hallatszott az erdő sűrűjéből, ahol a megbúvó állatok biztonságot kerestek.

Az óvatos mozgás halk zizzenése hallatszott csupán, miközben eltűnni próbáltak a világ szeme elől.

Bujkálva él minden, mert vérengző vadállatok járják a sűrű vadont. Selymesen terült rájuk a sötétség

fátyla, hogy a csendes mozdulatlanság mögé bújva némi biztonságuk legyen. Az este, mintha sietne,

gyorsan tette láthatatlanná a fagyos hóval takart vidéket, ahol néma árnyak lopóznak a bokrok

között zsákmányra lesve, miközben a kíváncsi kerek hold lopózott a vadon fölé. A távolban egy farkas

hívószava törte meg a síri csendet. A hívásra megjött a válasz, majd a hegyek felől egy hatalmas,

erőteljes üvöltést hozott az esti szél. A kísérteties hang erős volt és vontatott, olyan erős, hogy a

farkasok között is félelem lett úrrá. Az erdő minden vadja megrándult, de még a közelben lévő

városka  lakói  között  is  voltak,  akik  babonásan  húzódtak  összébb  az  otthonukban.  Csak  egy

öregember nem riadt meg, csak ő fordult a félelmetes hang irányába, miközben a hold fényénél a

hegyek kontúrjait nézte az istálló ajtajából. Figyelt, és a félelmetes üvöltés forrását kutatta, ahol az

ijesztő sötétség volt az úr. Majd egyszerre minden csendes lett.

*

Az álmos kisváros rettenetes hidegre ébredt. Az ablak jégvirágos mintái mutatták az éppen akkor

ébredőknek, hogy ma csak annak ajánlatos kimenni, akinek feltétlenül fontos. A kávézó ablaka

kivilágítva csalogatta a korán kelő lakókat, akik a fogcsikorgató hideg ellenére is kénytelenek voltak

útra kelni. Néhány kocsi járó motorjának fehér kipufogófüstje lengte körül az épületet és a néptelen

utat, miközben álmos gazdáik jóleső élvezettel szürcsölték a finom, illatos kávét. Hárman ültek a

pultnál csendben, mereven nézve maguk elé. Álmos volt mindenki és kimerült, kivéve egy srácot a

kávézó előtt, aki fütyörészve tolta maga előtt a frissen hullott havat, miközben a fülhallgatóján

keresztül bömbölt a kedvenc zenéje. Nem volt már tinédzser, csak fiatalnak tűnt. Egy rendőrautó

fordult be az úton, éppen akkor, amikor a fiú végzett az üresen álló parkoló megtisztításával. A korán

érkező  kényelmesen  beparkolta  a  kocsiját,  majd  fázósan  berobogott  a  tágas  kávézó  ajtaján.  A

jelenlévő három vendég élénken tekintett fel.

–  Jó  reggelt  –  köszönt  mindenkinek  és  letelepedett  a  társasághoz  egy  üres  székre.  Sam,  a

felszolgáló, kedvesen köszöntötte, majd egy kávéscsészét tett elé.

– Mi újság George? – kérdezte álmos egykedvűséggel, miközben teletöltötte a csészét friss, meleg

kávéval.

– Sam, te nem tudod, mi történt az éjjel? – kérdezte a felszolgáló kérdésére válaszolva. – Ti sem

mondtátok el? – nézett a mellette ülőkre.

Mindenki hallgatott, néma csend volt a kávézóban, csak Joe köhintett egyet, de nem nézett a

kérdezőre.

– Megint megjelent a lény… – kezdte volna egy másik, de George leintette.

– Ne csináljunk pánikot, Paul Warren! Még nem tudjuk, mi történt, mert az a bestia már régen

nem jelentkezett.

– De nálam is hasonló módon pusztultak el a lovak a legutóbbi alkalommal – jelentette ki a mindig

nyugodt Benjamin Tomken, akit most szemmel láthatóan felzaklatott az esemény. Összenézett a

mérges Paullal, akit George leintett. Majd folytatta. – Én nem tudom, mi volt ez és nem vagyok biztos

benne ugyan, de a hasonlóság valóban megdöbbentő.

– George, elmentetek a völgybe? Mert az a vadállat bizony ismét megjelent azzal a félelmetes

pofájával.

– Elmentünk, a rosseb egye meg, de bár ne mentünk volna – mondta elgyötört arccal. Steve

eltűnt! Sehol nem találjuk A fene egye meg ezt az átkozott erdőt. A seriff ismét berendelt Steve

felkutatása miatt.

– Te George, és láttál valamit, amitől így ki vagy borulva? – kérdezte Joe.

– Nem, nem láttam semmit – mondta meggyötört arccal –, legalább is olyat nem, ami rátok

tartozna.

– De Steve veled volt? – folytatta a kíváncsiskodást –, mert láttam, hogy együtt indultatok el.

– Nem jól láttad, Joe – cáfolta meg Paul. – Steve már nem volt ott, amikor én odaértem George-

hoz.

– De igen – válaszolta Joe Willis.

– Te össze vagy zavarodva, Joe – vágott vissza Benjamin is. – Én is azért mentem oda, hogy szóljak

George-nak a pusztításról, ami Margaretet annyira kiborította.

– De akkor Steve már elindult.

– Három csikóm veszett oda, a fene enné meg. Ezt akartam közölni vele, de George nem hagyta

végigmondani. Sőt igen gorombán bánt velem, teljesen figyelmen kívül hagyott. Viszont azt is láttam,

hogy szokatlanul zavart volt, amikor odaértem. Még láttam Steve kocsijának a fényszóróját, amint

rákanyarodott az erdőbe vezető földútra és George ekkor mondta, hogy neki is mennie kell.

George csak nézte Joe-t, de nagyon nem tetszett neki, amit hallott.

– Joe, te nem láthattál abból a történésből semmit, mert akkor vetted észre Benjamint, akinek az

ottlétén rettenetesen elámultál. Amikor te magadhoz tértél a csodálkozásból és elkezdted a szokásos

siránkozásaid, akkor már Steve nem volt velünk.

– Érthetetlen, hogy láthattad Steve-et mellettem? Akkor már régen elindult az erdő felé.

– Nekem meg az az érthetetlen, hogy nektek érthetetlen – mondta ki a véleményét Joe Willis

bosszúsan. – Hát miért nem hiszitek el, hogy valóban láttam? – Paul George-ra nézett, majd Benjamin

Tomkenre.

A három kimerült férfi nézte egymást és látszott rajtuk, hogy az öreg Joe-t teljesen hülyének

nézik.  De  ekkor  George-nak  valami  bevillant  az  időről,  ami  nagyon  megzavarta  az  éjjeli

fejetlenségben.

–  Figyeljetek  –  szólt  csendesen  a  többiekhez.  –  Eszembe  jutott  valami,  amit  már  akkor  is

furcsálltam, de a történések gyors leforgása miatt nem volt módom továbbgondolni. Amikor már

hazafelé tartottam, véletlenül rápillantottam az órámra. Két órát mutatott. Néztem az órám bambán,

de a főnököm hangja szakította meg a meglepetésemet az eltelt idő miatt. Szóval körülbelül két óra

hiányzott – mondta nyomatékosan George. A társaság tagjai csendben néztek maguk elé, mintha

valami nyomasztaná őket, senki nem szólt semmit, csendben voltak.

George Black felhajtotta a kihűlt kávéját, majd pénzt tett a pultra. Sam Parkel meg sem számolta,

úgy dobta be a kasszába az aprót. Közben nyílt az ajtó és egy idegen lépett be a kávézóba.

– Jó reggelt – köszönt hangosan és az első asztalhoz ült.

Eddig sem volt valami hangos a terem, de most még a légy zümmögését is meg lehetett volna

hallani. Az idegen hatalmas tenyerével végigsimította izzadt homlokát, miközben nézte az őt bámuló

kis társaságot.

*

George kilépett a hajnali szürkeségbe, ami ma valahogy nagyon másnak tűnt. Valami miatt nem

talált magyarázatot az érzéseire. Semmi sem volt a megszokott, semmi sem volt a régi, valami volt a

levegőben. Sután, szinte bambán szemlélte a kávéház előtt tevékenykedő fiatal férfit, akinek a

fülében fülhallgató volt. Tette a dolgát vidáman, nagy lendülettel, mint akiben túlbuzog a nyers erő.

Nézte és azon tűnődött, hogy mikor és hogyan került ide a srác. Sehogyan sem jutott eszébe

semmi, amit a fiatalember érkezéséhez tudott volna kötni. Egyszer csak itt volt, ami senkinek sem

tűnt fel, úgyhogy mindenki elfogadta.

– Majd utánanézek – mondta magában George, de maga sem volt biztos benne, hogy megteszi.

Beszállt a kocsijába és nagy gázt adva elhajtott. George Black a seriff helyettese volt, csendes,

higgadt, józan emberként tisztelték. Ismert mindenkit és valóban jó szándékkal volt a város lakóihoz,

ahol nemigen történt semmi kirívó, leszámítva a titokzatos vadállat alkalmi támadásait és a környék

titkolózását. Az egyetem elvégzése után a hadseregben szolgált, majd néhány évig egy különlegesen

kiképzett kommandó élén tevékenykedett, amiről senkinek sem beszélhetett. Innentől semmi sem

szerepel a kartonján, mivel minden feljegyzést titkosítottak. Nem tudni, hogy honnan jött, mi volt a

munkája. Titokzatos életét megszakítva a szülei váratlan és tragikus halálát követően, a temetésükre

betoppant, azután már itt is maradt. Nyugodt, csendes ember volt és a szüleit is nagyon tisztelte.

Most ennek a fiúnak az érkezése eszébe juttatta az ő visszatérését, és a titkot, ami a szülei halálát

is körüllengte. Azt a titokzatos történetet is felidézte, amit a nagyapja mondott el sok évvel ezelőtt az

apjának suttogva, az arcán rémülettel. A részletekre nem nagyon emlékezett, az emlékeket elfedte

az eltelt idő.

*

A kisváros a csodás környezetben, a hegyek között, egy völgybe ékelődve húzódott meg a nagy

kiterjedésű erdő mélyén. A világvégének nevezték viccesen, mert innen csak visszafelé vezetett az

út. Aki ide érkezett, annak vagy célja volt, vagy eltévedt. A városkának alig néhány száz lakója volt,

de meglepően jó módban éltek. A felnőtt lakosságból mindenki dolgozott: szinte mindenki az öreg

Frank Crowford helyi bányájában, a városka üzleteiben, vagy éppen a farmján tevékenykedett. A

farmon  jórészt  lovakkal  foglalkoztak,  aminek  az  alapjait  is  az  idős  ember  rakta  le  a  vadlovak

befogásával. Az indiánszármazású Frank híres lótenyésztőnek számított, hiszen legalább ezerötszáz

kitűnő  lovat  adott  az  ország  különböző  gazdáinak.  Értett  hozzá  és  szerette  is  az  állatait.  Azt

suttogták róla, hogy beszélget velük és érti a nyelvüket, amit természetesen megmosolyogtak az

emberek, de mindennek ellenére az indián kapcsolata a lovaival mégis furcsa volt, mondhatni bizarr.

Régebben erősen tartotta magát az a történet, hogy az öreg, amikor olyan kedve volt, kiment a

lóversenyekre  is,  ahol  szemtanúk  beszámolói  szerint  mindig  meglátogatta  az  istállókat,  majd

hatalmas téttel tette meg a fogadásait. Óriási nyereményekkel távozott ilyenkor. De ma már nem jár

sehová,  visszahúzódva  éli  életét,  mint  általában  a  hasonló  korú  idős  emberek.  Senkivel  nem

érintkezett már jó ideje a helyiek közül, senkit nem engedett a háza közelébe a farmján. Kivéve azt a

fiút, aki a kávézóban dolgozik, aki nála kapott szállást, rajta kívül pedig néhány vezetőt, akik már

nagyon régen ott dolgoztak a farmon. Az idős indián kitűnő egészségnek örvendett és nem fogott

rajta az idő.

Frank felbukkanásának idején ezen a környéken még semmi és senki nem volt. Úgy látszik, céllal

érkezett, mert azonnal a bányához vezetett az útja, mintha ismerte volna ezt a néptelen hegyvidéket.

Nem tudni, meddig élt egyedül ebben az érintetlen vadonban. Egy nap ismeretlenek érkeztek.

Váratlanul jelentek meg a környéken, apa és lánya: Erick Ward és a kis Mary. Aranyat keresve

jutottak el erre a vidékre, ahonnan már nem volt lehetőségük továbbmenni, mivel az útjukban állt az

a hatalmas hegy, ami megmászhatatlan, meredek szikláival magasodott az ég felé. Itt, az Isten háta

mögött  voltak  kénytelenek  megtelepedni,  ahol  később  ez  a  kicsi  település  született.  George  a

homályos emlékeiben kutatta a féltve őrzött titok részleteit, amit még gyerekkorában hallott a

nagyapától. De mivel a távoli múltban történt meseszerű történetet belepte az idő pora, így semmi

más nem jutott eszébe az elbeszélésből, amit a nagyapa rettegő titokzatossággal mondott el George

apjának. Arra még emlékezett a hallottakból, hogy senki fülébe nem juthat el. Sajnos a kihallgatott

beszélgetés olyan régen történt, hogy teljesen elfelejtette az akkor még nagyon is izgalmasnak talált

históriát.

Csendesen fordult be az otthonába vezető útra, ahol kellemes fenyőfasor szegélyezte a hosszú,

kaviccsal feltöltött utat. Befordult a ház elé, de nagyon furcsa érzése támadt, amikor végignézett az

udvar melletti sűrű erdőn. Mintha valaki figyelne, futott át rajta. Mire elért a házhoz, ez az érzés

még jobban felerősödött benne. Megállította kocsiját, majd kivette a slusszkulcsot. Csend volt,

ijesztően csendes volt a környék, amikor kilépett az útra. Megállt és hegyezte a fülét, mert nagyon

furcsállta ezt a némaságot. Egyszer csak halk reccsenés hallatszott a szemközti bokrok felől. George

odakapta tekintetét, ahol egy elmosódott alak volt látható a reggeli szürkületben. Csak egy pillanatra

látta, aztán eltűnt a havas tuják mögött. A rendőr nem ijedt meg, de nagyon csodálkozott. Mivel

további  neszt  nem  hallott,  elindult  a  fasor  melletti  bozótos  felé.  Ekkor  egy  kicsit  távolabb  az

ellenkező irányból ismét reccsent egyet a megfagyott avar. Most is odakapta a pillantását. Egy

homályos fej volt látható, egy elmosódott arc, amint behúzódik a hóval lepett örökzöld ágak mögé.

Megállt, mert egy pillanatra megzavarta a látvány. Nem akart hinni a szemének, mert amit látott,

teljesen hihetetlennek tűnt. Nem emberi arc volt.

*

A seriff köszönésképpen bólintott, amikor kiszállt a kocsijából, de nagyon gondterhelt volt az

éjszakai történések után. Az egyik embere eltűnt, a telefonja már hajnal óta csörög és mindenki őt

nyaggatta az éjszakai események felől. Álmos és ingerült volt, ugyanakkor rémült is, mert valami

történt ennek a kis közösségnek az életében, ami felborította a békés napokat. Nem értette azt a sok

borzalmat,  amit  a  telefonon  jelentettek  a  kisváros  lakói.  Sőt,  semmit  sem  értett  az  egészből.

Lehajtott fejjel haladt a rendőrségi épület bejárata felé, amikor valaki a nevén szólította.

– Mr. White, álljon meg, kérem, várjon! Beszélni szeretnék önnel – mondta a feléje közeledő

hatalmas ember.

– Most nem érek rá, kérem – mondta röviden, majd kinyitotta a bejárati ajtót maga előtt.

– A nevem Max Fillinger és a Los Angeles-i FBI-irodától vagyok.

– Az FBI? – kérdezte megütközve. – Ez a szó nagyon hatásos egy ilyen kis településen – válaszolta

szinte ledermedve. – Mit keres az úr ebben a kis porfészekben, jobban mondva hófészekben? Ha

stílusosan akarnám magam kifejezni. Mert nemigen van itt semmi az ön, avagy az önök irodája

számára, hacsak nem, a tegnap esti eseményről kaptak némi fülest. De akkor minden tiszteletem az

irodájuké a gyorsaságuk miatt. Azzal, ami itt néha-néha történik, magam is elbánok – mondta

kemény arccal a szintén jól megtermett seriff.

– Bizonyára – egyezett bele röviden az érkező ügynök. – Én nem is azért vagyok itt, hogy segítsek

önnek. Hanem azért, uram, mert nekem van szükségem segítségre.

– Nos, akkor fáradjon be, uram – nyitotta ki még szélesebbre az ajtót. – Tessék, menjen előre, oda

az ügyeleteshez. Bocsásson meg, uram – szabadkozott –, nekem most nagyon sok a dolgom – fogta

rövidre. Nem állt meg, még csak egy pillanatra sem, úgy hagyta ott az ismeretlent. Elviharzott, mint

akinek nincs egy perce sem, mint aki nagyon elfoglalt ebben a megbolygatott világban.

– Nos, a fogadtatás nem nagyon barátságos, állapította meg Max –, és az együttműködést sem így

képzeltem el, de hát ez van.

– Mr. White – szólt ismét a seriff után, akinek már csak a távolodó hátát látta. – Nekem magával

van beszélnivalóm, és most!

Ez a „most” az idegen bariton hangján megrezegtette a levegőt a rendőrségi épületben, de még a

hatalmas seriff is összerándult. Ebben a mély hangban volt valami figyelmeztető. Megtorpant, mert a

határozott hangnem megállásra késztette.

–Akkor jöjjön, mert nem érek rá – hadarta gyorsan, de Max érezte a bizonytalanságot a hangján,

vagy valamit, amit nem tudott megnevezni.

– Uram, csak nincs valami baj? – kérdezte összehúzott szemöldökkel.

– Baj az van, uram, baj van bőven – tárta szét a karját. Most nyíltan a szemébe nézett.

– Akkor halljuk, miben segíthetek az FBI ügynökének, akit erre vetett a sorsa az Isten háta mögé.

– Nos… – kezdte, de akkor nagy riadalom támadt a bejárati ajtónál.

Amint kinyílt az ajtó, egy véres arcú, rendőrruhába öltözött ember esett be rajta.

– Segítség! – könyörögte. – Kérem, segítsenek – roskadt ernyedten térdre és nyüszítve kúszni

kezdett a helyiség székei alá. – Kérem önöket – siránkozott remegve. kúszni Segítsenek, segítsenek!

– könyörgött ismét. Összehúzódott félelmében és remegve tartotta maga elé a véres, húscafatokban

lógó kezét. – Ne engedjék be, kérem – mondta kétségbeesve. – Nem szabad, hogy bejusson ide az a

fenevad! – Még jobban összekuporodott.

Minden  irodaajtó  kinyílt,  és  az  emberek  megdöbbenve  nézték  ezt  a  rettegő  valakit,  akit

szemlátomást valami ismeretlen vadállat kegyetlenül szétmarcangolt. Valami, ami az életére tört,

valami, ami iszonyúan vérengző lehetett. Ekkor a vérében fekvő, rémült ember elájult.

– Hívjanak mentőt! – kiáltotta a seriff. Odarohant az élettelen, véres testhez. Amint felemelte a

vállainál fogva, azonnal felismerte Steve-et, a tegnap éjjel eltűnt rendőrt.

– Steve! – rázta meg. – Steve, ébredjen, térjen magához. – A seriff rázta a szerencsétlen ájult

embert,  aki  már  valószínűleg  nem  is  élt.  Csak  nézte  iszonyattal  a  szinte  felismerhetetlenül

szétmarcangolt arcot és nem tudta felfogni, amit lát. – Édes Istenem, ez szörnyű – eresztette vissza

az élettelen testet, majd megrázkódott a borzalomtól.

*

George Black elővette fegyverét, majd halkan kibiztosította. Állt és várt. Figyelt minden kis

neszre. Az idegei már pattanásig feszültek a reggeli szürkületben.

– Van ott valaki? – kérdezte ingerülten. – Jöjjön elő azonnal! Fegyver van nálam, és nincs kedvem

szórakozni.

Csend volt, és semmi jele annak, hogy valaki lenne a bokrok mögött. George lassan elindult.

Lassan tette a lábait egymás elé, mert recsegett a megfagyott hó a talpa alatt. Már csak két lépés

választotta el a hóval belepett bokroktól az erdő szélén. Megállt és valami nem tetszett neki ebben a

síri csendben. Nagyon nem tetszett. Állt és várt, mert nem érezte magát biztonságban. Lassan

fordította el a fejét, hogy körbekémlelje a területet, de minden hangtalan volt és mozdulatlan.

– Pedig itt van, itt ólálkodik – jegyezte meg a nyomozó.

Megállt mereven és figyelt, majd újra elindult, de ügyelt minden lépésére, ami nem is volt olyan

könnyű ebben az átkozott hidegben. Minden mozdulata egy örökkévalóságnak tűnt a lassú léptek

miatt, mert zavaróan hangos volt a lába alatt szétmorzsolódó jeges hó. Nehezen haladt a megkezdett

úton, de nem tudta csökkenteni a recsegést. Minden idegszála rátapadt az erdő csendjére, majd

ismét megállt. Feszes volt az egész teste, mert az izgalom tartotta hatalmában és nem engedte az

ellazulást. Minden próbálkozása csődöt mondott ezen a reggelen, ráadásul nem értette a történteket

sem. Az éjszakai időkiesés jutott az eszébe, amit nagyon furcsállott, de sehogy sem tudott megérteni.

Nagyon zavaros volt a történés és összefüggéstelenül jelentek meg előtte bizonyos képsorok, amit

aztán végképpen nem tudott hova tenni. Már a gondolatára is elcsúszni vélte a realitáson alapuló

gondolkodását. Még tovább fokozta a zavarodottságát, amikor látta az elmosódott arcot, ami nem

emberi volt. Ez az érzés teljesen lebénította és nem hagyta nyugodni, félt, hogy becsavarodott. Bár

minden lépését meg tudta indokolni, de az időkiesés akkor is ott motoszkált benne, ami azonnal

megkérdőjelezte a gondolkodásának helyességét.

– Vagyis normális vagyok ugyan, de vannak dolgok, amire nincs magyarázatom. Igen – jegyezte

meg –, és az arc is idetartozik, ami az imént tűnt fel, jobban mondva el. Nem értem, mi az, ami miatt

ennyire irreális dolgok történnek ma velem? Sőt azt sem, mi az, ami ezeket az irreális dolgokat idézi

elő? A hadseregben azt tanították, hogy mindig a szememnek higgyek, ne az érzéseimnek, de az

igazság az, hogy ma mind a két érzékszervem megcsalt. Sőt még az eszem is cserbenhagyott –

mondta  magának  szomorúan.  –  Kell  lenni  valaminek  vagy  valakinek,  ami  előidézi  ezeket  az

anomáliákat. Nem tudom felfogni, mi az a hatalmas erő, ami ezeket a fantasztikus dolgokat kreálja.

Felfogni  sem  lehet,  mik  vagy  kik  irányítják  az  eseményeket.  Az  én  életem  teljesen  szimpla

történésekből  áll.  Lehet,  hogy  azt  találták  túl  szürkének  és  sajnálatból  átirányítottak  egy

izgalmasabb idősíkra?

A gondolataiból egy nagyobb reccsenés billentette ki, de nem volt több. Fülelt és teljesen lebénult

a várakozásban, ami most már kezdett gyötrelmessé válni, de az érdeklődése nem lankadt.

*

Max, az FBI-ügynök csendben állt a folyosón. Látta, hogy a mentősök felteszik a hordágyra a

véres szerencsétlent, de ezen kívül semmit sem értett.

– Még, hogy csendes porfészek. Még, hogy itt soha semmi sem történik – nézett maga elé.

Most már biztos volt a dolgában, mert amiért érkezett ma hajnalban, az bizonyosnak látszott. Itt

vannak és nagyon remélte, hogy nyomukra is bukkan. Nincs itt semmi tévedés, gondolta.

– Uram – szólt valaki a háta mögött –, ha nincs más dolga, akkor legyen szíves, távozzon! Kérem,

hagyja el az épületet, és ne lábatlankodjon itt tovább.

Maxnak elege lett, hogy tiszteletlenül bánnak vele. Benyúlt a zakója zsebébe és felmutatta az

igazolványát.

– FBI! –jelentette ki szinte üvöltve, amit néma csend követett. – Most pedig mindenki menjen

vissza a szobájába. Senkit sem akarok a folyosón látni – bömbölte magából kikelve. Értve vagyok? Az

istenfáját ennek a kíváncsi bandának. Mindenki! – üvöltötte el magát ismét.

Egyszerre üres lett a folyosó, és a fogadóhelyiség, csak a seriff maradt mereven állva, maga elé

bámulva, bambán.

– Mr. White, önre is vonatkozik, mert itt olyasmit tapasztaltam, ami már nem a maga hatásköre.

Ez itt egy olyan bűntény, amit az FBI fog kivizsgálni. Mostantól ön, uram, nem vezetője ennek az

ügynek.

*

Sam Parkel hallgatott, miközben az üres csészéket mosogatta. A teremben már nem volt senki,

így magában átgondolhatta a hallottakat. Sam Parkel nagyon büszke volt a fekete bőrszínére, de

mindig bizonygatta remek egyéniségét, annak ellenére, hogy soha senki sem tett egyetlen kifogást

sem a személyére. Nem volt rá szükség, de Sam szerette hangoztatni a hovatartozását minden

beszélgetésnél, amit úgy fejezett be: „Én mint fekete mondom nektek.” Ezt mindenki humorosnak

tartotta, csak Sam nem. Most is, amikor a gondolatai végére jutott, még hozzátette:

– Én mint fekete mondom, hogy itt valami nem frankó.

Nem tudta, mi nem frankó, de látta George-on, hogy valami nagyon nincs a helyén. Joe Willis is

nagyon furcsa volt ma reggel, de Paul is érdekes oldalát mutatta.

– Mi történhetett az éjjel? – tette fel magának a kérdést. Ezek az amúgy rendes emberek most

nagyon titokzatosan viselkedtek és mintha féltek volna valamitől, nem is, gondolta meg magát,

inkább rettegtek, állapította meg. – Mi az, hogy csikókat mészároltak le? Na, meg az, az időkiesés,

amit George jegyzett meg. – Sehogyan sem tudta összerakni a hallottakat, sehogyan sem tudta

párhuzamba állítani a részleteket. Nagyon kíváncsi volt, szinte bosszantotta ez a nagy titkolózás.

Befejezte a mosogatást, majd a nagy kirakatüveghez ment. Amint kinézett az ablakon, érdekes

dologra lett figyelmes. A srác, aki nála volt alkalmazásban, nem volt sehol. Nézte az üres parkolót,

de sehol sem látta.

– Hol lehet ez a fiú? – kérdezte bosszankodva, hiszen csak egy pulóverben ment ki a szokása

szerint, de csakis addig maradt mindig, ameddig befejezte a hó eltakarítását, vagy más egyéb dolgát.

Viszont utána majd megfagy, olyan reszketés vesz rajta erőt.

– Én mint fekete állítom, tiszta dilinyós ez a srác.

Amikor megfordult, majdnem szívinfarktust kapott a váratlanul felbukkanó srác láttán.

Ott állt előtte, de most nem fázott, hanem mintha ki lett volna melegedve, olyan piros volt az

ábrázata, mintha lázas lett volna. Samet nem is érdekelte tovább és ment a dolgára. Kiment az udvar

végére, mert az erdő szélén volt a szemetes. Csend volt és rettenetesen hideg. Amikor elérte a kukák

szűk helyiségét, a lámpa először csak pislogni kezdett, majd hirtelen kialudt. Megborzongva dobta le

a zsákot, majd meghallotta az állat horkantását a háta mögött.

*

Franklin  White  a  seriff  hivatallal  járó  magabiztosságát  teljesen  lelohasztotta  az  FBI-tól  ide

toppant nyomozó, aki az ő hivatalában csak úgy rendelkezik, üvölt, kiabál. Nem nézte jó szemmel, de

annyira összezavarta Steve véres látványa, hogy pillanatnyilag még hálás is volt ennek az embernek.

Így senki sem vehette észre a gyengeségét, alkalmatlanságát ebben a helyzetben, aminek teljesen a

hatása alá került.

– Mr. Fillinger, nem értek egyet a viselkedésével, és panaszt is teszek később. Pillanatnyilag még

én vagyok a városunk seriffje, kérem, ezt tartsa szem előtt. Önnek nincs joga rendre utasítani a

beosztottjaimat, pláne nem üvöltve. Ez a hely valóban távol esik a nagyvárosoktól, de mi kulturált,

jogkövető állampolgárok vagyunk, akik nincsenek hozzászokva ehhez a hangnemhez.

Max csak nézte ezt a nagy embert, aki nyilvánvalóan meghátrált. Egy halvány mosoly jelent meg

a szája szegletében, majd megszólalt.

– Nézze, Mr. White, nekem nem kell a maga pozíciója. Pláne nem itt, de kénytelen voltam a

segítségére sietni, amikor láttam összeomlani a kollegája szörnyű látványától. Álljon most már a

sarkára és kezdje el végre a történetet, hogy mi ez itt, és egyáltalán mi a fene folyik ebben a

városban.

A seriff kicsit megnyugodva nézett az ügynökre, sőt mintha hálás is lett volna a történtekért.

– Nem tudom, vagyis most még nagyon hézagos a kép az esetről. Szinte semmi bizonyosat nem

mondhatok, de szólok a helyettesemnek, aki tegnap a terepen volt. Jöjjön az irodámba, iderendelnem

önnek. De van egy még jobb ötletem – fordult az ügyeletes tiszt felé. – Tizedes, szóljon George-nak,

hogy jöjjön azonnal az irodámba.

A seriff ment elöl, amikor beértek a szobába, majd gondolkodás nélkül a szekrényéhez sietett és

kivett belőle egy üveget.

– Iszik velem, Max? Ugye így hívják?

Max elhárította az invitálást, de megértően nézett erre a nagydarab mackóra, akit ennyire levert

a lábáról a vér látványa.

– Mr. White, használhatnám a mosdót?

– Persze, fordult el a szekrénye mellől. – A folyosó végén.

– Köszönöm – mondta Max, majd eltűnt az ajtó mögött.

A seriff leült, majd az irataiba merült. Egyszer csak hirtelen megszólalt a telefon. A néma

csendben  ijesztő  volt,  amint  felsírt  a  készülék.  A  seriff  megijedt  és  a  gyomra  is  összerándult.

Kelletlenül nyúlt a készülékhez, ami a frászt hozza rá ilyen frusztrált reggelen.

– Igen? – szólt bele kényszeredetten.

A hívó mintha keresné a szavakat, csak a szuszogása volt hallható. Senki sem szólt bele, de érezni

lehetett, hogy nagyon akar valamit.

– Ki az és mit akar? – kérdezte a rendőrség vezetője nyersen.

– Nem kerülhet semmi a nyilvánosság elé! – mondta a hang, de a szuszogás végig hallható volt. A

seriff megismerte a hívó hangját, Adam Becen volt és behunyt szemmel vette tudomásul, amit már

várt.

– Minden bizonyítékot eltüntetni! – adta ki az utasítást a parancsoló hang. – Az FBI-ügynök sem

tudhat meg semmi terhelőt – fejezte be, majd a vonal megszakadt.

A  seriff  remegő  kézzel  tette  le  a  telefont,  miközben  félelem  kerítette  hatalmába.  Amikor

feltekintett a faliórájára, akkor vette észre, hogy legalább tíz perce ment el az FBI-ügynök. Ekkor

nyílt az ajtó és megjelent. Zaklatottság látszott az arcán, de a hangja az kíméletlenül belevágott.

– Most pedig mondja el nekem, kérem, mi történik itt. Magától akarom hallani.

– Oké – nézett kétségbeesve a seriff a nyomozóra, mert a titkosszolgálat vezetője is eszébe jutott.

–  Szóval  –  próbálta  megfogalmazni  a  mondanivalóját  aggódva  –  az  éjjel  éppen  lefekvéshez

készülődtem, amikor csörgött a telefonom. Körülbelül tizenegy harminc lehetett. Nem szeretem, ha

ilyenkor zaklatnak, de felvettem. Az éjszakai ügyeletes volt, aki közölte velem, hogy George, a

helyettesem, erősítést kért. Furcsálltam, mert tudja, nálunk nem szokott ebben az időpontban semmi

történni. Nagyon bosszús voltam, mert ez az időpont nem a legalkalmasabb egy ilyen rutinfeladat

megbeszélésére. Meg is jegyeztem mérgesen, de azt a választ kaptam, hogy nem tudja elérni a másik

szolgálatos rendőrt. Tárcsáztam Steve számát, aki a város másik végén teljesített szolgálatot. A vonal

kicsengett, de senki sem vette fel. Nagyon méregbe jöttem ettől a szabálytalanságtól, így hívtam

George-ot,  a  helyettesemet,  hogy  mondja  meg  a  pozícióját.  Nem  szeretem,  ha  a  beosztottjaim

félvállról veszik a szolgálatot. Azonnal a helyszínre siettem. Amikor megérkeztem, George röviden

elmondta, hogy több telefonhívást kapott a csikók lemészárlásáról és kérték, hogy azonnal menjen a

hágóra. Amikor felért az erdő széléhez, három emberrel találkozott. A nevük… – Max leintette azzal,

hogy ez most nem fontos. – Oké, szóval, ahogy mentünk az úton, át a völgyön egy félelmetes állatot

láttunk állni mozdulatlanul egy tisztáson.

– Hol van Steve? – kérdeztem George-ot, aki a sűrű erdő felé intett, hogy ő, mármint Steve, a

hágónál az erdő felé követte az akkor még arra haladó vadállatot.

– Mennyi volt az idő ekkor? – kérdezte Max.

– A rosseb se nézte az órát akkor, amikor ufók repkednek az ember feje felett és egy földönkívüli,

vérengző fenevad gyilkol a környéken. De szerintem éjfél lehetett. Egyszer csak se szó, se beszéd,

futásnak eredt a lény, és már el is tűnt a szemünk elől. Akkor ismét Steve-et hívtuk, amit már vagy

nyolcszor megtettünk, de válasz most sem érkezett. Majd úgy tizenkét órakor, vagy valamivel később

elváltunk azzal, hogy reggel az lesz az első, hogy kimegyünk a völgybe az egész állománnyal, ha

addig nem kerül elő Steve. Ennyi, vagyis amit én tudok ebből az éjszakai sztoriból.

Akkor hangos kopogás hallatszott az ajtón. Az ügyeletes nyitott be.

– Főnök, jöjjön, mert valami rettenetes szörnyűség történt a kávézónál. – Valami nagyon nagy baj

lehetett, mert az ügyeletes arcán rendszerint soha nem volt semmi jele az érzelmeinek, de most

teljesen el volt torzulva. – – Most jelentette Mr. Carson, a kávézóban dolgozó mindenes, hogy a

kávézó vezetője meghalt, valami szétmarcangolta. Kértem, hogy maradjon ott és senkit se engedjen

a helyszínre. Menjen, főnök, mert itt egészen borzalmas dolgok vannak kibontakozóban.

– Jól van, tizedes, mindjárt intézkedem. Menjen és tartsa a frontot.

– Gondolom, velem jön, Max? Ha már itt van – kérte szinte rimánkodva a seriff. – Tudja ez nekem

egy kicsit sok, de úgy is mondhatnám, hogy ez nekem nagyon magas.

*

Az öreg indián az elrojtozódott kendőjét kötötte meg a homlokán, amivel körülfogta hosszú ősz

haját. Bánatos arccal nézte az erdőt és nem volt kedve semmihez. Nézte az otthonát, a farmot, amit

betemetett a hó, és teljesen kiábrándító volt a tél kegyetlensége. Neki nem számított volna, de tudta,

hogy az a valami ismét itt garázdálkodik. Most aztán elkezdődik az, amitől mindig is tartott. Nézte az

erdőt, és elgondolkodott az időn, amit már megélt. Nem akart ő ilyen hosszú életet, nem kérte ezt az

időtlenséget, ami már nagyon nagy teher volt számára.

Belefáradt már az életbe, különösen hogy olyan hosszúra sikeredett, hogy maga sem tudja már a

korát. A hosszú életéhez képest kitűnő egészségnek örvendett, csak belül, a lelke lett egyre öregebb

és öregebb.

– Az indián kultúra megtanított arra, hogy a halál, az elmúlás fontos része az életnek. Elromlott

az is, amit a teremtőm adott, aminek a boldog befejezése lenne igazán az ajándék. Mert mindennek

vége van egyszer, és az emberi élet is ide tartozik. A napokkal eljövő öregségben az a csodálatos,

hogy megfelelő mennyiségű időt ad az összegzéshez, majd az emberhez méltó búcsúzáshoz, az élet

befejezéséhez. Egy életmű csak akkor teljes, akkor van kész, ha szép a befejezés.

*

George telefonja megcsörrent a zakója zsebében. A hideg reggel sem segített a kábult valóságán.

Megmerevedve állt a fagyos havon. A telefon csengett szünet nélkül, kitartóan. Szétnézett a reggeli

napfényben úszó hideg tájon, ahol semmi jele nem volt az életnek. Furcsán érezte magát, majd

mintha elvágták volna, minden átmenet nélkül elmúlt a zsibbadása

Azonnal kikapta a telefont a zsebéből, és máris a füléhez emelte.

– Igen, itt George.

A kapitányságról hívta az ügyeletes, aki közölte vele, hogy a főnök hívatja és menjen a kávézóba.

– Oké, Jack, máris ott vagyok – válaszolta röviden.

Eltette a telefont és mintha mi sem történt volna, jókedvű volt, mosolygós és semmi nyoma sem

maradt annak a szörnyű rémületnek, amit az a titokzatos ólálkodó okozott neki. Nem is gondolt rá

többé és azonnal elindult az autója felé.

*

– Mr. Carson, kérem, mondja el, mi történt – kérte az FBI nyomozója.

– Nem tudom – válaszolta röviden, de magabiztosan a fiatalember. – Vagyis semmit sem tudok,

csak az üvöltésre rohantam ki a szemeteshez. Előtte én is kint voltam, mert az én feladatom a

kávézót és a környékét rendben tartani. Most egy kicsit tovább voltam, mert rengeteg volt a hó, ami

az éjszaka folyamán esett, és szeretek is kint dolgozni. Nos, amikor bementem, Sam akkor fordult

meg, és még meg is ijedt tőlem, bár nagyon furcsálltam a reakcióját. Még ő is csóválta a fejét

ijedtében, de aztán ment a dolgára, azt hiszem, a raktárba indult – mutatott a raktár felé. – Én a

mosdóba  mentem,  mert  kimelegedtem  a  hólapátolásban.  Amikor  megmostam  az  arcom,  akkor

hallottam meg az üvöltést. A többit már tudják.

Max Fillinger némán hallgatta a srácot, és nem kerülte el a figyelmét a karja, amivel a raktár felé

mutatott. A felemelt kézről felcsúszott a pulóver ujja, és egy tetoválás villant ki egy pillanatra.

– Köszönjük, Mr. Carson, hogy értesített minket, és a vallomását is. Arra kérném, ha nincs sürgős

dolga, ne hagyja el a várost.

– Természetesen nem megyek sehová – mondta illedelmesen. – A nagyapámnál megtalál.

– Ki az ön nagyapja? – fordult felé a seriff érdeklődve.

– Frank Crofwort.

A  seriff  elmerengett  ezen  a  válaszon,  de  látszólag  nem  igazán  izgatta  tovább.  Viszont

elgondolkodott, és látszott rajta, hogy nem hagyta nyugodni a tetoválás, ami nagyon felkeltette a

figyelmét. Nem volt benne biztos, de azt a mintát már látta valahol. Látta, csak azt nem tudta, hogy

hol. Ekkor lépett be a halottkém az udvarról. Ahogy közeledett, levette a gumikesztyűjét és nem

tetszően ingatta a fejét.

– Na, doki? – kérdezte a seriff.

– Az a meglátásom – kezdte, de nyomatékosan a srácra tekintett, félben hagyva a mondókáját.

– Mr. Carson, kérem, menjen be a rendőrségre, és várjon ott meg, még lenne néhány kérdésem

önhöz – fordult felé Max.

– Rendben van – válaszolta a fiú a világ legtermészetesebb hangján.

Amint a fiatalember elhagyta a helyiséget, a doki folytatta.

– A meglátásom az, hogy az áldozat nyakát iszonyú erővel harapta át, egy számomra teljesen

ismeretlen állat. A fogazat nagysága, a száj átmérője és a harapás erőssége azt a benyomást kelti,

mintha egy hatalmas medve, vagy valami más, erős állat tette volna, például egy farkas, de mint

tudjuk, a farkasnak más a szájfelépítése. Ez a lény előreugró állkapoccsal rendelkezik, hasonlóan egy

medve állkapcsához, de ez annál sokkalta nagyobb, nagyságrendekkel nagyobb. Nem láttam még

ehhez hasonlót soha életemben, kivéve Steve holttestén. Már felboncoltam. Ott találtam hasonló

fogazatlenyomatot, de ezt még össze kell hasonlítani a pontosság kedvéért. Egyelőre ennyi, uraim,

délután négyre kész a jelentésem és átküldöm Steve anyagával együtt.

A seriff érdeklődve hallgatta a nagy tudású halottkém beszámolóját és nem hagyta nyugodni

valami.

– Doki, te el tudja képzelni, hogy ezt egy földönkívüli lény tette?

A doki elmosolyodott, miközben a seriff felé fordult.

–  Seriffem,  én  ilyen  gyerekes  teóriákban  nem  hiszek,  viszont  nemsokára  kiöntjük  azt  a

harapásmintát, aminek az eredetije megölte ezt a szegény Samet.

– De akkor megvan Steve gyilkosa is – mondta a seriff.

– Ne rohanjon ennyire előre, vezérem. Azt még igazolni kell. Délutánra mindenről beszámolok a

jelentésemben, addig ajánlom, reálisabb teórián gondolkodjon, mert vakvágányra futhat ezzel az

ufós fantáziával. Ajánlom magam. uraim. – Hátat fordítva elhagyta a kávézót, még mindig széles

mosollyal az arcán.

Max mindenre figyelt, minden rezdülést, minden szót rögzített.

– Mindent tudni akarok, ami ezen a környéken történt az utolsó huszonnégy órában. Itt olyan

dolgokat tapasztalok, ami nem szokványos, Mr. White. Mikor érkezik meg a helyettese? – kérdezte

Max. Már jó ideje volt, hogy szóltak neki.

– Nem tudom, de ha visszaérünk, újra üzenünk neki.

Mielőtt Max válaszolt volna, nyílt az ajtó és George mosolygós arca jelent meg. Elnézést kért a

késésért.

– Mi történt itt, seriff? Mi ez a nagy felfordulás?

– Sam meghalt – válaszolta, miközben Maxre nézett.

Max élénken George felé fordult.

– Merre volt? – kérdezte, de éle volt ennek a kérdésnek.

George meglepődött, amikor az idegen felé fordult.

– Otthon voltam – válaszolta gondolkodás nélkül.

– Miért csavarog, amikor a városában ilyesmik történnek?

George most már kérdőn nézett a seriffre.

– Ön kicsoda, ha nem zavarja az érdeklődésem, mert nemigen hallottam, hogy bemutatkozott

volna.

Most Maxon látszott meglepetés, amint az értelmes szempár rászegeződött.