Gárdonyi Géza

Arany, tömjén, mirha

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-324-5

MOBI ISBN 978-963-453-325-2

TARTALOM

ELŐSZÓ

HÉT AJÁNDÉK
AZ UTOLSÓ ÓRIÁS
A SZAMARITÁNUS ÁLMA
MÁRIA KINCSE
A GYERMEK
KARÁCSON A NÁZÁRETI HÁZBAN
ANDRÁS
MAGDOLNA
DIZMÁSZ
AZ ISMERETLEN ORSZÁG
ISTEN REMEKE
KÉT ASSZONY
A KIRÁLY ÉS A FIAI
JÉZUS ÉS A GYERMEK
A MEZITELEN EMBER
VÉRBIZONYSÁG
A LEGSZEBB PRÉDIKÁCIÓ
A POGÁNY
A CSILLAGNÉZŐ EMBER
HAJÓK ÉS HAJÓSOK
A FORRÁS

A HUSZADIK SZÁZAD MESÉIBŐL

KÉT NOTESZ
EGY KÉP TÖRTÉNETE
JANCSI DÁDÉ
A KÖVIRÓZSA
CSORDÁSÉK KARÁCSONJA
KENDŐ VAGY MI
KARÁCSONI ÉNEK

AZ UTOLSÓ FEJEZET

ELŐSZÓ

Az én aranyom nem a hegyek bányáiból való;
az én tömjénem nem Arábia illatfáin termett;
az én mirhám nem testi sebeket enyhit.
De csakoda viszem, ahova a Napkeleti Három.

HÉT AJÁNDÉK

.... Isten kiküldé őket a Paradicsomból.

Ők pedig fejöket lehajtva, remegve és sápadtan menekülének az Urnak orczája elől.

És amint visszapillantának a kertre, láták, hogy fegyveres kerubok állják el a kertnek bejáratát.

Megrettenve mondák:

- Vajjon üldözni fognak-e?

És tovább sietének a kietlenbe.

S ime az ég fejökre sötétedék. Vad szél zúdula rájok a Paradicsom felől, s megsodorá az égi madarat is a magasban.

- Tovább! Tovább!

Soha azelőtt nem vala fölöttük komor az ég. Csupán kék eget látának és fehérlő felhőket. A kertet estennen bő harmat öntözé.

S íme most dörgés rázza meg az elborult eget; tüzes nyilak cikáznak alá a magasból. Oroszlánok és őzek is rémülten futnak a hegyek felé!

- Tovább! Tovább!

S fut a két meztelen ember is. Sulyos hideg essőcseppek csapódnak a hátukra. A föld iszamóssá válik a lábuk alatt. Ugráló vizerek kigyódznak mindenfelé.

S a két ember lelkendezve fut Isten haragja elől.

De ime rájok ereszkedik az est. Vad erdő vizes homályában reszkető inakkal áll meg a két számüzött. A dörgés már csak a távolban morajlik elhalón.

Éva lerogyék és sirásra fakada:

- Oh mily szörnyű nap!

És Ádám is elroskada a fűben, és nyögé fájdalmasan:

- Hazánk örökre elveszett!

És Éva folytatá:

- Sima hajam szél összeboglyazta...

És Ádám felelé:

- Isten ellen cselekedtünk!

És Éva folytatá:

- Gyönge kezem tövis összekarmolázta...

És Ádám felelé:

- Isten haragja rettenetes!

És Éva folytatá:

- Fehér lábam kövek felvérezék.

Ádám lecsüggeszté fejét:

- Átkozottak vagyunk mindörökre!

Éva pedig megszólala:

- Puha gyepen háltunk azelőtt. Szelid csillagok világoltak reánk. Lágy éji szellők fuvaltak enyhe meleget.

És mind a ketten összeborzadának. Mert a levegő teljes vala hideg nyirkossággal. És a fű körülöttük által van ázva.

És így aluvának el dideregve, búsan, halálszin orczával. S a könny harmatként ül vala szemöknek pilláján.

*

S lőn, hogy az Úr levevé tekintetét a földönfutókról, és pillanta maga körül.

S láta hét angyalokat trónusának lépcsője előtt, mind a hetet lecsüggedt szárnynyal, bús arczczal könnyezően:

És monda nékik:

- Mért sirtok?

Amazok pedig felelének:

- Őket siratjuk.

- Mert életet adtál nékik, s elvesztették.

- Szabadságot adtál nékik, s ők a nyomoruság rabjaivá tették magukat.

- A boldogság kertje volt lakóhelyük, s íme most siralomban bolyongók a Föld szinén.

S monda az Úr:

- Magam is sajnálom őket.

S könyörögnek az angyalok:

- Bocsáss meg nekik Uram! Gyöngék voltak!

Az Úr pedig felelé:

- Szenvedésben erősödik az emberi lélek.

S könyörgének az angyalok térdükön esdeklőn:

- Engedd Uram, hogy enyhitsük szenvedéseiket!

Az Úr pedig felelé:

- Legyen: mindenitek reájok terjesztheti egyszer a kezét, - egyetlen egyszer.

*

S íme az egyik angyal, - kinek neve vala Reménység, - legott kiterjeszté reájok a kezét, és szóla:

- Bizzatok mig éltek, mindig.

Akkor már naptámadatnak vala ideje. A nap a hegyek mögül az első sugarával méré az égnek magasságát. S a két boldogtalan még mindig ott aluvék, ahova este leesék. Mint két meztelen halott.

S íme Éva fölnyitá bágyadt szemeit és megtelék legottan életnek erejével.

És megrázá Ádámnak a vállát, kiáltván örvendezőn:

- Ádám! Ádám! Az ég kitisztult! Süt a nap!

És Ádám legott fölserkene.

És elnyitá szemét, s felele gondolkodóan:

- Isten haragja elmulik talán.

*

Vala pedig azon időben nyár s ők a földnek vad gyümölcsein tengődnek vala.

S kóborlának a kietlen világban, vad erdőkön, vad mezőkön, nádasokban és kopár bérceken. S bármerre járának, küzködniök kelle gonosz állatokkal, vérezniök tövisektől és kövektől, s nem találának hazát sehol.

Lőn pedig hogy időknek múltával meghervadának a mezők és megsárgulának a fáknak levelei. És a vizek reggelenkint meghártyásodának a hidegtől.

Ők pedig elhúzódának itt ott a mohos szikláknak odvába, s dideregnek és reszketnek vala.

És Ádámnak feje szomoruságra ereszkedék, és szóla elbúsúltan:

- Isten megátkozta a világot a mi bününkért, és mink elveszünk benne.

Éva pedig reszkete, és a szeme megcsordúla.

Akkor a második angyal is kiterjeszté a kezét a magasban, és lángot vete alá egy bokorra.

S a bokor meggyullada és ége nagyerős meleggel.

S ez vala az első tűz a Földön.

Ádám pedig hajlékot épite a tűz mellett és mind a ketten szorgoskodának hogy a tűz el ne aludjék.

*

Lőn azonban, hogy megfogyatkozék az ő élelmük, s Ádám összejárá a környéket és kerese eledelt. S nem talála sehol.

S megálla az elsárgult mezőn, és nézé mint vagdossák a madarak a füveknek elszáradt kalászait.

És szóla könnyre fakadva:

- Az állatoknak van mit enniök. Csupán az ember pusztul-e el éhen?

És nyomoruságában ő is reákényszeredék, hogy szedne a fűnek sovány kalászaiból.

Akkor kiterjeszté kezét a harmadik angyal is, és megnevelé azon helyen a fűveknek kalászát.

És az lőn az első gabona a Földön.

Ádám szeme pedig megálla a dús kalászokon. Gyüjte belőlük bőven, s eltakará gyüjtését egy üregbe a sziklák közé, hogy legyen mindenkor eledelök.

S látá a következő tavaszon, hogy amerre szokta volt behordani a magvakat, a csapáson mindenütt kikél, zöldül és kalászosodik.

S nézé s gondolkodék.

S azontul orczájának verejtékével munkálkodék, hogy termeljen és takarjon.

*

S vala az ő életük fáradsággal terhes, és unodalmasan egyforma, mint a patak vizének folyása.

És megszólala Ádám csüggedetten:

- Mit ér az élet? Rút és keserves, és teljes ürességgel. Nincs benne semmi, csak munka, és alvás, aztán ismét munka....

Akkor a negyedik angyal is kiterjeszté kezét. És íme ahogy Éva ott üle, fejét Ádámnak keblére nyugasztva, látá, hogy az égi hold fölemelkedik fényes teljességében a cédrus-hegyek mögül s odateriti világosságát a fehér kopár sziklára, s látá, hogy a vadszőlő leveleinek árnyéka elterül a sziklának falán.

S Évának szeme megálla azon. És monda Ádámnak édes elálmélkodással:

- Nézd!

S Ádám is álmélkodék, és monda:

- Szép!

Másnap hogy ismét rájok világolt hold, Ádám a kezébe veve egy elszenesült szikomorfa-gallyat, s befeketézé a leveleknek árnyékát.

És ez vala az első művészet a Földön.

*

Lőn pedig, hogy azon időben Éva elnehezedék, és megszülé első gyermekét.

Vala pedig a csecsemő formátlan és vörösbőrü, s ők szemlélék aggodalmas szemmel.

És mondá Éva:

- Vajjon ilyen marad-e?

És monda Ádám:

- Megsokasítja az Úr a mi szomorúságunkat.

Akkor az ötödik angyal is kiterjeszté kezét és szóla:

- Legyen a szeme olyan égi, mint az angyaloké, az arcza olyan kedves, a lelke olyan ártatlan!

S íme a csecsemő kevés napok alatt megszépüle, és kedves ártatlanságában hasonlatos lőn az angyalokhoz.

Éva pedig karjaiban ringatá a kisdedet, és szive megtelék csodálattal és boldogsággal úgyannyira, hogy szinte fáj vala neki.

Akkor a hatodik angyal is kiterjeszté kezét, s megnyitá Éva ajkán a boldogságot. S ahogy Éva megszólala: - Te édes bimbóm, kedves egyetlenem! - ajkán minden szó dallá változék.

És ez vala az első dal a Földön.

*

Felnövekedék pedig idővel a gyermek, s elnyüvé lassankint az ártatlanságnak köntösét.

És lőn hasonlatos orczájában és erejében atyjához, szemében anyjához, lelkében pedig elkülönbözött mind a kettőtől.

És követé őt másik gyermek, az is hasonlatos az angyalhoz, ameddig kisded vala.

És mikor az is felnövekedék, az első gyermek szive meghomályosodék az ördögnek leheletére, s agyonveré a másodikat.

Évának szive eltelék akkor nehéz siralommal, és naphosszat ott feküvék Ábelnak sírján, és nem akar vala elmozdulni onnan.

És siratja vala Ábelt sok keserves jajszóval, mondván:

- Hol vagy Ábel? hol vagy? Oh én szerelmes fiam! Nem látlak többé soha! soha! soha!

Akkor a hetedik angyal kiterjeszté a kezét:

- Adom őnekiek a multnak és jövőnek eleven tűkörét az álomlátásban.

És íme ahogy Éva ott aluvék a siron, arra eszmélkedék, hogy együtt ül Ádámmal egy virágos dombon a Paradicsomban. És mintha éj volna, langyos nyári éj, csillagi fényességektől szeliden világos, és olajfának illatával gyönyörüséges.

Éva pedig boldogan elcsodálkozék.

És szóla örvendezve:

- Ádám! Ádám! A hazánkban vagyunk!

És Ádám felele:

- Oh csakhogy ismét látom!

Éva pedig körülpillanta, s mondá:

- Hol vagyon a mi édes fiunk, Ábel?

És ime elősétála a zöldelő fák közül Ábel. Ifjui szépségében, élő-elevenen. S meglátván őket feléjök fordula, és letérdele anyja elé.

És Éva a két tenyerébe fogván Ábelnek orcáját, megcsókolá gyöngédeden.

És monda néki:

- Hol jártál Ábel fiam?

Ábel pedig fölemelé jobbját, és felmutata szótlanul a magasságban tündöklő csillagokra.