Nemere István

AZ EGYIPTOMI MÁGUS

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-309-2

MOBI ISBN 978-963-453-310-8

TARTALOM

1. A szökés
2. Szidóni kaland
3. Hajsza a sivatagban
4. Az oázis foglya
5. A rabszolga kincse
6. Egy ember útja
7. A mágia hatalma
8. Az utolsó küzdelem

1. A szökés

Amikor reggel felmentek a dombtetőre, szinte az egész világot látták.

Persze csak így hitték. Jólesett arra gondolni, hogy ha maguk nem is, legalább a szemük elszaladhat nagyon, nagyon messzire. Hogy ellátnak oda is, ahová soha nem fognak eljutni. Valahol talán ott volt a tenger is, nem olyan messzire. Néha esténként érezték az onnan áradó sós levegőt. Ez az illat szinte elringatta őket, törődött testük nem is érezte a fájdalmat.

Reggelente, amikor munkába indultak, gyomrukban csak az a lötty, amit előbb kaptak - feltárult előttük a táj. A kopár dombok, amelyeken csak néha nőtt zöld fű. A birkanyájak, amelyek fel-feltűntek ezeken a dombokon. Messziről apró fekete bogaraknak látszottak, ahogyan legeltek. Mellettük mindig volt egy vagy két vékonyka vonal - a gyerekek, akik vigyáztak az állatokra. Ezek az apró pásztorok sohasem mertek közelebb jönni a völgyhöz. Tudták, ahogyan mindenki széles e környéken, hogy a foglyokkal beszélni nem szabad. Be sem kiabálhatnak. Akit az őrök ilyesmin rajtakapnak, azt elfogják és megláncolják. Hiszen a bányának mindig szüksége van újabb és újabb rabokra.

Mamud akkor már nagyon rossz bőrben volt. Hát a lábláncukat is Tark cipelte. Ami nem is volt olyan egyszerű dolog, mert a szerszámokat is neki kellett vinnie -Mamudnak azon a napon már nem maradt sok ereje. Talán csak annyi, hogy elvánszorogjon a gödörig. Amikor a tekintetüket elkapták a távoli láthatártól, nem keresték már a valahol nyugaton csillanó tengert, sem a távoli dombokat, meg azt az alig kijárt földutat, amelyen - remélték sokáig - egyszer majd elmennek innen. De ma már tudták, hogy az a nap aligha következik be. Hamarabb halnak meg itt, semmint hogy valaha is visszanyerhessék szabadságukat.

Mamud lekapta szemét a távolról és csak annyit mormogott:

Most láttam utoljára. Este már nem jövök fel…

̶̶ Csak nem hiszed, hogy a munkafelügyelő gyaloghintót küld majd érted? - próbált tréfálni Tark, bár ehhez neki sem volt sok kedve. Mamud nem válaszolt, látszott, minden erejét megfeszíti, nehogy elessen. Tark vitte a kalapácsot, a vésőt meg a széles lapátot. A réz elég puha fém, hamar elkopik. Mióta itt vannak, egy napon kerültek be Mamuddal, már négy lapátot koptattak el, kicsi csonk lett belőlük a végén. Tarknak erről óhatatlanul az jutott eszébe: huszonnégy tavaszt látott már eddigi életében, de ebből egyet már itt kellett megélnie, a börtön-bányában. Most közeledik a második. Vajon kibírja-e addig?

Mamud viszont nem fogja kibírni, ezt már tudta. Egyik vállára vetette a szerszámokat, a másikkal magasra emelte a kettejüket összekötő láncot. Mamud bal lábán volt a lánc végén a rézbilincs, neki meg a jobb bokáján. A bilincset mindketten rongyokba tekerték, ne sértse fel jobban a lábuk bőrét. De hát az így is sebes volt. Mezítláb mentek, és csak egy ágyékkötőt viseltek. Mint itt mindenki, beleértve még az őröket is.

Az őrök… Kevesen voltak, de miért is lettek volna többen? Minden rabot láncra vertek, amikor idehozták, és a lánc csak akkor került le róluk, ha meghaltak. Nem kellett az őröknek tartaniok ezektől a legyengült, összevissza hajszolt emberektől. A láncát csak az veszítheti el, aki meghal. Márpedig majdhogynem naponta haltak. Ha a rabok estefelé hallották a jellegzetes kalapács-és vésőhangot a fémen - tudták, valakiről most ütik le a bilincseket. Valakiről, aki nem szabadult, hanem az istenek ragadták őt magukkal, megrövidítve szenvedéseit. Mióta Tark itt volt, nem látott szabadulni senkit. Ide csak befelé jöttek a rabok, akik mégis elmentek, hát azokat egy kordén vitték el valahová a közelbe, elföldelni.

A férfi cipelte terheit, közben fél szemmel nézte barátját, készen arra, hogy eldob mindent a kezéből, ha Mamud elesik. Akkor őt kell megtartania. Előttük és mögöttük is mentek, vonultak lassan az összeláncolt párok. A völgy mind közelebb volt, és már jól látták a gödröket. Minden páros bevonul reggel a maga gödrébe, és kalapácsával, vésőjével veri a követ. Minél többet ki kell termelnie, az őrök számolják, ki mennyit lapátol ki a fából készült hordlapokra, amit aztán más, jó erőben lévő rabok felkapnak és visznek a gyűjtőhelyre. Minden reggel jönnek és elviszik, hogy kiolvasszák belőle a fémet. Aki keveset termel ki, azt megkorbácsolják. De aki a szokásosnál többet, az nem kap jutalmat. Ezért aztán mindenki csak annyit termel ki, amennyit kell, egy görönggyel sem többet.

De most még nem tartottak ott. Tark látta, hogy Mamud bizony már nagyon nehezen mozog. Éppenhogy volt ereje elmenni a gödörig. De amikor egy pillanatig habozva állt a szélén - közben Tark lemászott a kőbe általuk vájt lépcsőfokokon -, arra jött egy őr és meglegyintette bőrből fonott korbácsával:

- Te, te disznó, nem azért küldtek ide, hogy gondolkozzál! Lefelé, gyorsan!

Még szerencse, hogy Tark éppen leért. Kettejük között kifeszült a lánc. És a férfi éppenhogy el tudta kapni a barátját, aki leesett a gödör széléről, egyenesen a karjaiba. Igaz, Tarknak sem volt sokkal több ereje, hát a súllyal a karjaiban térdre esett, de sikerült megtartania barátját. A lánc csörögve zuhant melléjük a földre.

Pihentek egy sort - most már csak akkor látta őket az őr, ha odajött a gödör szélére. De ilyenkor az őrök nem mászkáltak sehová. Néhány kivétellel odagyűltek a domboldalra, ahol a rabok szállása is volt. Itt, a sziklába vágott barlangban éjjelente lánccsörgés közben félájultan hevertek a földön a rabok, görcsösen kapaszkodva meg-megszakított álmaikba. Az őrök ilyenkor kaptak enni és inni, hát ez fontosabb volt nekik, mint a rabok őrzése. Tudták, hogy azok úgysem menekülhetnek. Mióta ezt a bányát megnyitották - beszélték -, még soha egyetlen rabnak sem sikerült megszöknie. Ahhoz a két összeláncolt férfinak együtt kéne futnia, és ugyan hová jutnának, meddig…?

Hosszú időn át nem történt semmi. A gödörbe besütő nap odébb vándorolt, az árnyékok most a másik falnál nőttek fel. Igazából csak Tark dolgozott, ráadásul úgy kellett tennie, nehogy az őrök észrevegyék, hogy Mamud szinte semmit sem csinál. Néha kiesett erőtlen kezéből a kalapács.

Tark már most fáradtnak érezte magát. „Ha még sokáig itt kell szenvednem, nem megyek ki innen élve.” Ebben bizonyos volt. Ráadásul nagyon rossz hatást tett rá Mamud látványa is. Barátja barna bőre elszürkült, a fiatal férfi nagyon lassan mozgott. Amikor fentről lekiabáltak a délelőtt végén, hogy dobják fel lapáttal, amit kitermeltek, bizony csak Tark dolgozott. És amit feldobott, azt is nagyobbrészt ő termelte, véste ki a kemény sziklából.

- Csak ennyi? - kérdezte az őr korbácsot suhogtatva. Mellette szótlanul állt az a két rab, akikre ma a kőhordás jutott. A feldobált törmeléket lapáttal hányták rá a hordágyra, aztán vártak, míg egy őr meg nem szemléli. Ha nem volt elégséges mennyiség, azt az őr felrótta valahová. Ha délután még többet termeltek ki abban a gödörben, akkor a délelőtti mulasztást elfelejtették. De ha akkor sem volt elég kőzet, este az őrök főnöke sokszor maga korbácsolta meg az aznap rosszul dolgozó rabokat. Vagy rábízta ezt valamelyik emberére. Azok a nagy testű barmok meg örömmel végezték ezt a „munkát”, még élvezték is a testmozgást az egész napos lustálkodás után.

- Délután több lesz - mormolta Tark. Megvárta, míg elmentek onnan fentről. Tudta, hamarosan jön a vízhordó fiú, a legfiatalabb rab. Vékony láncon ereszti le a kis edényt, amiben a közeli forrásból hozott víz van. A rabok általában hosszan és élvezettel ittak, a rekkenő hőség a gödrökben ráadásul megült, kitöltötte azt. Izzadtak is.

Tark négykézláb kúszott be az embernyi tárnába, vitte a vizesedényt Mamudnak.

-Hé, itt a víz! Igyál!

Társa arca szürke volt, keze remegett. Nem is látta az edényt. Ösztönösen nyújtotta maga elé a kezét, úgy tapogatta ki, hol az edény. Tark még nem ivott, és most kissé csalódottan látta, hogy barátja mohó kortyokkal kiissza az egészet. Aztán visszavitte az edényt, ráakasztotta a fentről közömbösen lógó láncra:

- A társam megitta az egészet, nekem nem jutott. Nem eresztenél le még egy edénnyel?

- Figyel az őr. Nem tehetem. Minden gödörbe csak egy edénnyel engedhetek le - felelte a vékony fiúhang. Egy pillanatra egymásba merült két sötét szempár. A fiú fentről lefelé, a férfi lentről felfelé nézett. Aztán a gyerek eltűnt Tark szeme elől. Mehetett vissza dolgozni tovább, szomjan.

Mamud azon a délutánon már semmit sem csinált. Csak ült, a kalapács kiesett a kezéből. Nehezen lélegzett.

Aztán amikor a nap már nyugatra hajlott, hogy eltűnjön a tenger fölött, keletről pedig közeledett az éjszaka, Mamud meghalt.

Egyetlen szó nélkül hagyta ott a barátját. Lehet, mondott volna valamit, ha még eszméletén van. De miközben Tark erősen véste a kőzetet, hogy Mamud helyett is termeljen, egész nap meg sem állt - a kényelmetlen tárnában fúrta magát előre, nyelte a port és majd’ megveszett a szomjúságtól. Most azonban csak ült egy ideig, nézte barátja poros testét, sötét bőrét. Mamud valahonnan délről származott, még délebbről talán, mint Tark… A férfi hallgatott. Kicsit fájt neki, hogy Mamud egy búcsúszó nélkül ment el, de tudta, biztosan nem ő akarta így. Aztán miközben tovább dolgozott, egy ötlet kezdett formálódni az agyában. Sejtette, Mamud halála eltereli majd róla a figyelmet. Fogta hát Mamud vésőjét, ez élesebb volt, mint az övé. Behúzódott a tárnába, fentről nem láthatták az őrök, ha arra sétáltak. A lábán a bilincset feszegette. Nem akarta, hogy leessen rögtön, hisz amikor kiemelnek valakit az őrök, első dolguk: megnézik, rendesen van-e lábán a bilincs. Ahogyan odaforrasztották valamikor, az első napon…

Hát most csak lazított rajta, aztán nem bántotta. Már feldobálta a gödör szélére, amit termelt. Mielőtt az őr kinyitotta a száját, hogy megszidja Tarkot, hogy kevesell-je az aznapi munkáját, hozzátette.

- Egyedül dolgoztam délután. A társam az előbb halt meg.

Ledobtak egy falétrát, két őr lejött, káromkodva állapították meg, hogy Mamud tényleg nincs már az élők között. Kis kavarodás támadt, a hordágyas rabok elvitték a kitermelt kőzetet, az egyik őr felment a létrán, a másik Tark segítségével felvitte a halottat a létrán. Szegény Mamud, nem volt már olyan súlyos, mint valamikor lehetett. A betegség, a bánya kiszívta az erejét, elsorvasztotta testét.

Az őrök füttyentettek egy hordágyért - most nem követ, embert vittek. Mivel Tark még össze volt bilincselve a halottal, gyorsan rábízták a hordágy egyik végét. így nem tudta kézben vinni a láncát, a szerszámaikat egy másik rab hozta utánuk. Két őr jött velük. A nap már majdnem lement, a sziklabarlangok sora előtt fáradt rabok ültek, várták az ételt. Közülük kettőt kipécéztek az őrök, állítólag aznap keveset termeltek, már vitték is őket megkorbácsolni. Tark visszanézett a bányára. Ameddig most ellátott, már félhomályba burkolózott a nagy völgy, tele a sötét gödrökkel.

Az őrök és a bánya parancsnoka, egy nagy kopasz férfi káromkodott:

- Mi a fene? Tíz nap alatt ez már a nyolcadik. Mitől döglött meg?

Tark szolgálatkészen felelte:

- Valami betegség emésztette őt, uram. De már napok óta. Reggeltől már alig tudott mozogni.

- Verjétek le róla a láncot, aztán vigyétek is el a temetőbe. Ránk ne rohadjon éjszaka.

Tark szíve megremegett erre a mondatra. Két rab csak úgy a kezébe kapta Mamudot, és ő is kénytelen volt velük menni, hiszen a lánca vége még mindig a halott lábához csatlakozott. A sziklasor végén, közelebb a bánya kijáratához - innen már alig száz lépés! - volt a rögtönzött kovácsműhely, ahol nemcsak a láncokat rakták fel vagy vették le a rabokról, hanem itt élezték a szerszámokat, itt látták el új nyelekkel a töröttek helyett a kalapácsokat, lapátokat is. Most is ott ült az egyik őr, afféle mogorva, kicsi ember, aki nem járt se korbáccsal, se fegyverrel a kezében, hanem egész nap csak a szerszámokat javítgatta.

- Na, mi van? Megint felfordult egy? - kérdezte fatállal a kezében. - Éppen most vacsorázom, hogy a rossz szellemek vigyék el.

Tark máris ott volt, a hordágyasok elmentek. Homály borult rájuk:

- Hagyd rám, uram, szívesen leverem a láncot a halottról, így előbb jutok én is a vacsorámhoz.

- Te vagy a párja? - a növekvő sötétségben az őr ránézett, aztán kezébe nyomta a kalapácsot meg a vésőt. - No, igyekezz!

Míg ő leült és szürcsölve evett, félig a háta mögött ügyködött Tark. Két ütés a vésőre úgy, hogy annak hegye a még mindig a hordágyon heverő halott Mamud bilincsében van. Aztán egy ütés a sajátjára, aztán megint kettő amarra. Vigyázott, mert sejtette, hogy a kovácsnak ismerősek a fém hangjai, talán észreveszi, hogy Tark egy helyett két különböző bilincset ütöget. De amaz nagyon belemerült az evés örömeibe, nem vett észre semmit. Amikor Tark végzett, magában csak annyit mondott:

- Bocsáss meg, barátom.

És begörgette a holttestet a kovácsműhely melletti sötét sarokba. Reggelig senki sem figyel fel rá. Ő maga meg odalépett a kovácshoz.

- Uram, készen vagyok vele. A magam láncával most sietek, hátha kapok még vacsorát - és lement, jó hangosan csörgetve a láncot. Akkor már nagyon sötét volt, az éjszaka leszállt és megsűrűsödött. Még mielőtt visszaért volna a rabok szállásául szolgáló barlangokhoz, letette a földre a láncot, kis földet hányt rá, aztán halálos csöndben visszaosont a kovácsműhelyhez. Most a másik oldalról közelített. A kovács még mindig evett. Tark hihetetlen csöndben, nesz nélkül ráfeküdt a hordágyra, és mozdulatlan maradt.

A szemét is behunyta, nehogy csillanjon. Alig lélegzett. Egyszer csak hallotta az őrt:

- Hé, ti ott! Vigyétek már ki a hullát!

Jöttek, felemelték, vitték. Két láncot csörgető rab emelte-vitte őt a kőszállító hordágyon, közben Tark most már nem mert mozdulni. Egy őr baktatott mellettük, unottan. A rabok láthatóan a sötétben is ismerték a járást. Tark lélegzet-visszafojtva számolta a lépéseket. Hatszor tíz, hétszer tíz, kilencszer tíz, tízszer tíz, és még több… Már kívül voltak a táboron!

A bányán! Tudta: ha tényleg szabad akar lenni, nem ugorhat le most a hordágyról, nem futhat bele az éjszakába. Ha nem ma, hát holnap elkapnák. Okosnak kell lenni, és ravasznak, mint a sivatagi róka! Élt már sivatagban, hát tudta, mit beszél.

Tudta, már nem viszik messzire. Egyszer vele is kivitettek egy halottat, a bánya határától nincs messze a temető. Még csak azért sem, ne kelljen a holtakat túl messzire cipelni. Résnyire nyitotta a szemét. A hátán feküdt és láthatta, hogy a hordágy mögött, lemaradva, ballag az őr. Most Tark feszülten gondolkodott. Hogyan szökjön meg? Mert hisz eltemetni csak nem hagyja magát.

A dolgot a véletlen oldotta meg. Vagy éppenséggel maga az őr, mert egyszer csak leült egy kőre. A homályban alig látták egymást:

- Ássátok a gödröt - mondta ásítva, és nem mozdult. Alighanem ültében elaludt. A hangját ismerte Tark, ez volt az, aki az elmúlt évben többször is rávert a korbácscsal, sőt egyszer azért is elverte, sokáig és kéjesen ütötte őt, mert nem ért oda társával időben az alvóbarlangokhoz. Hiába mondta, hogy egy másik őr adott nekik feladatot, annál erősebben ütötte. Ezt a rekedtes hangot soha nem feledi.

És akkor már tudta, mit fog tenni. Most egyelőre lapulhatott, fekhetett kényelmesen, hiszen „halott” volt. A két rab letette őt a hordággyal, aztán jóval odébb elkezdték ásni a sírgödröt. Tark tudta, nem viszik túlzásba, csak olyan mélyre ásnak, hogy a sivatagi ragadozók ki ne kaparják a hullát. Hát nem fog sokáig tartani a dolog.

A két gödröt ásó rab neki háttal állt, minden lelkesedés nélkül ástak. Nem nagy öröm lehetett az éjszakában a sivatagban ásni, alig láttak valamit, ráadásul félhettek az állatoktól is. Ráadásul ha jönne egy veszélyes fenevad, el sem tudnak menekülni, hiszen egymáshoz láncolták őket.

Tark csöndben lecsúszott a hordágyról előbb a földre, aztán óvatosan és nesztelenül elkúszott onnan. Kezébe akadt egy öklömnyi kő, felvette, erősen markolta. Zajtalanul osont vissza a bánya felé, de nem ment messzire. A kövön szundikáló őr már-már elvesztette egyensúlyát, kis híján elaludt. Tark csak egy pillanatig habozott, amikor már ott állt a háta mögött. Jól teszi-e, amit tesz…? Aztán lecsapott. Hallotta a csont reccsenését, az őr azonnal eldőlt. Talán meg is halt? Nem tudta. Guggolt mellette, és várt. A két rabszolga egy pillanatra abbahagyta az ásást, az egyik mondott valamit, alighanem az őrről, aki talán elaludt és leesett a kőről, felröhögtek, majd ástak tovább. „Megöltem egy embert”, gondolta Tark, és nagyon csodálkozott, hogy nem érez semmit. Régi vágya teljesült - megölhetett egy őrt a kegyetlenek, az állatiasok közül! -, de voltaképpen örömet sem érzett. Erre szükség volt, mondta magának ott valahol bent, és ezzel túl is volt rajta. Csak kicsit csodálkozott saját magán.

Tark megmarkolta az őrt, elég nehéz volt. Felemelte a testet, az őr lándzsája ott maradt a földön. A melléhez szorította a férfit és lépegetett vele. Csak annyira emelte, hogy a lábai ne érjenek le a talajra - szerencsére nem volt olyan nagydarab, mint a legtöbb őr. A hordágyhoz ért, amazok ástak, fel sem néztek, már térdig álltak a gödörben, szórták ki a földet zajosan, a rézásók minduntalan kövekhez ütődtek, zajt csaptak.

Az őrt a hordágyra fektette, lihegett mögötte guggolva, aztán lassan eltávolodott. Visszament a kőhöz, felvette az őr lándzsáját, krákogott, ahogyan éppen attól hallotta az előbb. Attól, aki már biztosan meghalt.

- Uram, készen vagyunk! - kiáltotta nemsokára az egyik rabszolga.

- Kaparjátok el! - felelte Tark rekedten, mint aki álomból ébred, azért talán kicsit más a hangja, mint eddig. Megvárta, míg azok a hordággyal odamennek a gödör széléhez, belefordítják a tetemet és máris szórták rá a földet. Akkor felállt, látványosan nyújtózkodott, pedig odáig el sem láttak a rabok.

- Ha végeztetek, gyertek - mondta, és elindult lassan, ráérősen. Az igazi őr is így tett volna, minden bizonnyal. Amikor már elég messze volt, hirtelen sompolyogni kezdett, halkan távolodott az ösvénytől, a temetőtől, a bányától - egész addigi életétől.

A sötétséget is meg lehet szokni. A homok, a kövek is világítanak, de csak akkor látja őket az ember, ha már fél éjszaka menetelt a sivatagban. A szem ilyenkor megélesedik, á fül az apró neszeket is hallja.

Tark tudta, van egy kis előnye. Ha szerencséje van, már ki is világosodik, amikor a kovács megtalálja szegény Mamud holttestét. De az is lehet, hogy egész délelőtt nem figyel majd rá, főleg ha lesz dolga a tűz és az üllő mellett. Az őrt is talán csak később kezdik el keresni, vagy talán nem figyelnek fel a hiányára. Ha a rabokat kezdik számlálni, akkor viszont könnyen lehet, hogy már napkelte után nem sokkal feltűnik valakinek: tegnap csak egy rab halt meg, mégis kettő hiányzik.

Hát alaposan kilépett most. Volt, amikor futott is. Amennyire tudott választani, inkább a köves talajon ment, ott nem hagyott nyomot. Csak sejtette, merre van nyugat, közben azért félt, hogy talán már jó ideje másfelé megy. Valósággal fellélegzett, amikor pirkadni kezdett. A háta mögött szakad fel az ég burka, ott jelent meg először a világos csak. Akkor hát rendben van, egész idő alatt Nyugat felé mentem. Ott, ahol a Holtak Birodalma rejtőzik, ott, ahol Ámon-Ré napszekere minden este lenyugszik. Kár, hogy ennyire messze vagyok otthonról. Egy nagyon, nagyon idegen földön - sajnálta magát egy pillanatig, aztán megvidámodott. „De hiszen mostantól kezdve hazafelé megyek!”

Amikor világosodni kezdett, néha megállt és figyelmesen tekingetett körbe. Fáradt volt, de hajtotta a vágy, hogy minél előbb minél messzebb legyen a bányától, oly sok szörnyűség színhelyétől. Ha lett volna több ereje, futásnak ered, amint az első sugarak megvilágították a tájat.

Még mindig sivatagban járt, de itt-ott már egyre magasabb dombok szakították meg az unott egyhangúságot. Kevesebb lett a homok, bár a szél néhol magas dűnékbe fújta fel. Most szerencsére nem volt szél. Nem volt itt semmilyen élet, nem fújt a szél, csak a nap sütött a szürkés hajnali égből. Tark úgy érezte, ő az egyetlen élőlény errefelé, és talán így is volt. Árnyéka hosszan elnyúlott még, de aztán rövidülni kezdett, a nap egyre magasabbra emelkedett, és mind melegebb is lett. „Nemsokára vizet kell találnom, mert szomjan halok a hőségben”, mondta Tark hangosan.

Senki sem válaszolt neki.

Messze onnan kis karaván haladt a sivatagban.

Komor férfiak ültek a lovakon. Néhány teve is volt velük, púpjaikon gondosan felkötözött poggyászt cipeltek. Nemrégen indultak, és a reggel még félig éjszaka volt az emberek testében. Az élen két nagyon barna bőrű alak lovagolt, nem szóltak egymáshoz sem. Az egyik néha szemét takarva, ellenző tenyér alól nézett a távolba. A másik, ki már járt erre, ezt is fölöslegesnek tartotta. Ő tudta, hová mennek és azt is, mikor érnek oda. Ezért fölösleges erőfeszítésnek tartotta még azt is, hogy a kezét kinyújtsa. Majd megérkeznek a célba, ha az istenek is úgy akarják.

Amikor Tark felmászott egy kisebb dombra, még arra gondolt, hogy onnan majd körülnéz, főleg hátrafelé, nem üldözik-e? Nem jönnek-e a nyomain? Mert bár igyekezett mindig kavicsosra lépni, talán lehet a bánya őrei között olyan, kinek szeme élesebb a sasénál…? Az nagyon rossz lenne, értette meg a férfi. Még szerencse, hogy a bányában csak voltak lovak, éppen a szökött rabok üldözésére hozták őket. De mert soha nem szökött meg senki, hát a lovakat kezdték másra is használni, végül elpusztultak mind, és most csak gyalog eredhetnek a nyomába. Remélte, még mindig nem vették észre a szökését. Már nem volt messze a dél, a napszekér a maga vakító ragyogásában és hőségével lassan az égbolt közepére hágott!

Tark felért a dombra, de már nem jutott eszébe hátranézni, most nem. Mert olyasmit pillantott meg, amire még nem számított…

A tengert!

Ott volt előtte, szinte karnyújtásnyira! Hatalmas víztükör, amitől elállt a lélegzete is. Kék a víz, és ameddig csak ellát, mindenütt az van! Régebben látott már tengert, de amit itt látott, az most mindennél szebb volt. Biztos volt benne, hogy életében nem látott még ilyen gyönyörűt. Feledve a hőséget és kínzó szomjúságát, Tark hosszan állt a dombtetőn és nem tudott betelni a látvánnyal. Végül idegesen hátrapillantott, mint aki sajnálja azt a kis időt is, amíg nem nézheti a tengert - de szerencsére senkit sem látott. Az üldözők még messze vannak, remélte. Ha egyáltalán tudják, hogy merre menekült.

Visszafordult, bámulta a vizet. Csak lassan csillapodott az öröme, nőtt viszont a vágya, hogy oda kéne mennie. Kiinná a tengert is, olyan szomjas! Persze tudta, a sós vizet nem ihatja. Valami mást kell majd találnia. És persze enni sem ártana valamit.

Ment, ment, végre leért a partra. Később térdig állt a lustán, aprókat hullámzó vízben, sós szél fújta az arcát. Lemosta a bőrét. A bánya rettenetes mocskától szabadult meg akkor. Később persze a száradó só csípni kezdte a bőrét, de ezt is elviselte. Hiszen szabad volt!

Délre fordult és ment, előbb szemben a nappal, aztán a nagy fényesség lassan kiment a tenger fölé, ott fog meghalni este valahol a nagy víz mögött. Tark pedig csak ment, egy idő után olyan szomjas volt, hogy még egy pocsolyát is kiivott volna, de ilyen nem volt arrafelé. Iszonyatos hőség ömlött az égből, a férfi érezte, hogy a nyelve feldagad, már alig fér el a szájában. Egyre lassabban mozgott, a végén csak vánszorgott. A vízhiány, az éhezés és a hőség együtt kimerítették. Már alig emelte a lábait. Még nem kezdődött el az alkony, amikor végleg erejét veszítette. Úgy érezte, mintha egy úton haladna, és néha tényleg látott is patanyomokat. Tehát olykor járnak erre karavánok, gondolta.

Aztán egyszer csak furcsán könnyű lett a világ meg a teste is - csak annyira emlékezett, hogy esik, le a földre. De az ütést már nem érezte. Még egy pillanatra meg is könnyebbült, de jó, hogy nem kell tovább menni, nem kell tovább szenvedni. Elvesztette az eszméletét.

- Hát ez hogyan eshetett meg?

A tábor parancsnoka szétvetett lábakkal állt. A kovács csak a fejét ingatta. Három őr állt ott sorban, és mindegyiknek az arcán ugyanazt a mafla, mit sem értő kifejezést látta a férfi. Ettől megint dühös lett. Csak a vállukat vonogatták, amitől a parancsnok még dühösebb lett. Arcán kiütközött a borosta, hagyta is nőni azt a gyér szakállt. Bőrmellénye meleg volt, szinte rásült a hátára, hát kettőt lépett hátra, a kovácsműhely fölé feszített ponyva árnyékába.

- Én talán tudom, uram - mondta a kovács-őr tisztelettel, kalapácsa most is a kezében volt. - Két rabot hoztak ide tegnap este, már amikor nagyon sötét volt. Az egyik halott volt, a másik élő.

- Biztos, hogy a halott tényleg halott volt? - kérdezte a parancsnok, mire a kovács is elvesztette eddigi magabiztosságát és ő is csak a vállát vonogatta, tanácstalanul. De a parancsnok intésére folytatta, kicsit kényszeredetten:

- Az egyik halott volt, hozzáértem, már kihűlt. A másik felajánlotta, hogy leveszi a halott bilincsét, odaadtam neki a szerszámokat. Le is ütötte.

- Meg a magáét is, te ostoba! - a parancsnok indulatba jött. - Aztán az igazi halottat itt elrejtette, maga feküdt a hordágyra, és kivitték őt a temetőbe! A két még ostobább rab meg a legeslegostobább őr maguk cipelték ki a szökevényt a sivatagba, nehogy elfáradjon szegény! Óh, istenek, hogy milyen barmok az én embereim!

Azok egyik lábukról a másikra álltak, nem mertek a parancsnok arcába nézni. Aki e fohászkodás után folytatta:

- De ha a rabok azt mondják, ők igenis eltemettek egy embert ott a sötétben, akkor az ki volt? Mert hogy nem a szökevény, abban biztos vagyok. Aki ilyen ravasz, mint a sivatagi róka, az nem hagyja magát elkaparni.

Futva jött egy másik őr a bányagödrök felől:

- Uram, sehol sem találjuk Sokait, az őrt, kit kerestetni méltóztattál.

A parancsnok arca elsötétült:

- Ne keressétek tovább, marhák! Tudom, hol van. És ha felkaptok pár ásót, majd utánam jöttök, hamarosan a saját szemetekkel is megláthatjátok, mi lett az őrrel, akit hiába kerestek már hajnal óta… Óh, istenek!

Tark csak annyit érzett, hogy valakik mozognak körülötte. Az első pillanatban arra gondolt: „utolértek az őrök”. És feljajdult rég nem használt anyanyelvén:

- Óh, jaj, Ozirisz, segíts!

Nem válaszoltak, de érezte, hogy felemelik a földről. Annyi ereje sem volt, hogy a szemét kinyissa. Tehetetlen rongydarab lettem, mondogatta, majd ismét Oziriszhez fohászkodott. Lehet, hogy nem is hallották, mert hangja is alig volt. A szája, a torka maga a tűz. Csak később érzékelte, hogy vizet öntenek bele, először majdnem megfulladt, köhögés rázta testét. Valaki szólt valamit, parancsoló hangon, mire Tark érezte, hogy felültetik. Most már könnyebben lement a torkán az ital, és akkor valamelyest megkönnyebbült. Mosták is az arcát, aztán valamire lefektették, ami mozgott alatta. Ennyire emlékezett még, aztán ismét elvesztette az eszméletét.

-Uram!

Egy őr szaladt izzadtan, vörös arccal. A parancsnok, a kovács és néhány őr - ez utóbbiak ásóval a kezükben, csurom izzadtan ők is, hisz ilyenkor, déltájban gödröt ásni a temetőben igazán rettenetes munkának-látszott. Számukra az is volt, hisz nem szoktak dolgozni. Csak másokat hajszolni munkára. De ide nem hívhattak rabokat, ezt belátták. Még csak az hiányzik, hogy meglássák őr-társukat, akit most ástak elő a legfrissebb sírból. És akinek a fejét egy nagy ütés szakította be.

A parancsnok mélyet lélegzett. Ilyen még nem volt, mióta ő irányítja ezt a bányát. Innen rab még csak úgy sem szökött meg, nemhogy egy őrt meggyilkolva előbb!

- Uram - akkor ért oda a bánya felől az őr -, felügyelők jöttek.

- Biztos vagy benne? - kérdezte dühösen és nyersen. - Nem a kőzetért jöttek a szokásos szállítók?

- Ezek feketeruhások, uram, ketten vannak néhány katonával, és lóháton jöttek. Kocsiknak nyomuk sincsen.

A parancsnok akkor már kezdte érezni: a baj sokkal nagyobb, mint eddig hitte.

Sóhajtott egy hatalmasat, a baj nem jár egyedül, gondolta. Aztán odavetette amazoknak, maradjanak itt, a félig kiásott halott őr mellett, és elindult a bánya felé. A felügyelők akkor már az ő barlangja előtt álltak, komoran és mozdulatlanul. Itt bizony nehéz helyzet lesz, futott még át a parancsnok agyán, amikor közelebb ért hozzájuk.

Az egyiket ismerte, hát hogyne ismerte volna! Vagy másfél esztendővel ezelőtt már járt itt, egy „különlegesnek” mondott rabot hozott néhány másik közönségessel együtt.

- Urak… - a parancsnok meghajolt. Ritkán gyakorolhatta ezt a mozdulatot, itt mindenki előtte hajolt meg. Nem is ment valami jól, ami talán még idegesebbé tette amazokat.

- Üdvözlünk, parancsnok. Emlékszel még rám?

- Emlékszem, nagyuram, a te neved Maab, és jártál már itt.

- A társam meg Ripol.

- Az én nevem pedig… - kezdte volna a parancsnok, de Maab durván félbeszakította:

- Senkit sem érdekel a neved, az egyáltalán nem fontos. Ha te vagy itt a parancsnok, hogyan lehetséges, hogy nem tudod, mi történik a bányádban?

- Tudok mindenről… uram - nyögte a parancsnok. „Nagy a baj, nagy a baj”, vibrált benne.

- Hallom, hogy éppen megszökött valaki - folytatta Maab megvető hangsúllyal. Azoktól jött, a távoli városból, akik a parancsnokot is posztjára juttatták. Igaz, némi megvesztegetésbe került a dolog, de hát ezt mások is így tették. A hivatalnokok meg elvárták a markukba csúsztatott aranyakat, így megy ez ősidők óta, és talán mindenütt a világon.

- Innen még sohasem szökött meg senki, uram. Már felfedeztük a menekülő nyomait, három őr eredt utána. Egyedül egy lándzsával, víz nélkül? Nem juthat messzire.

- Lándzsával? Csak nem az egyik őrtől vette el? - Maab sovány volt, égő szemű, arcára mély ráncokat vésett az idő. Talán harminc tavaszt láthatott már. Nem többet, de sokkal öregebbnek tűnt. Társa fiatalabb volt és erősebb, nagyobb testű férfi, aki általában keveset szólt, azt is csak Maabhoz, másokat nem méltatott szóra. Ő is a városi felügyelők fekete ruháját és nyakában a jellegzetes ezüstláncot viselte az állami címerrel.

- De igen, tőle vette el - a parancsnok nyelt egyet. - Miután megölte.

Maab arcán akkora volt a harag kifejezése, hogy a parancsnok ebben a pillanatban elhatározta: a történet többi részét semmiképpen sem mondja el a felügyelőnek. Ha meg kell mutatnia a halott őrt a sírban, majd azt mondja, ők temették el ma reggel, ahogyan illik és kellő. De Maab Ripolra nézett.

- Csak nem az az ember volt, akiért jöttünk?

- Nem tudom, uram, kiért jöttetek.

- Egy bizonyos, Kem földjéről való aljas kémet hoztam ide neked akkoriban. Mondtam akkor is, hogy különlegesen értékes rab, akire nagyon kell vigyázni.

- Emlékszem, uram. De azt is mondtad, hogy nem lesz érte kár, ha beledöglik a munkába…

- Így van. A városban azt mondták, hogy nagy bűnt követett el ellenünk, amiért a halál túl kevés büntetés lenne. Arra ítélték, hogy míg él, a bányában fejtse a követ. Az ércet. Azért hoztam őt ide, mert éppen az a hír járta, hogy innen még sohasem sikerült megszöknie egyetlen nyomorult patkánynak sem!

Az utolsó szavakat már ordítva mondta. A parancsnok akkor fogta fel, milyen nagy veszélyben van. Ha ezt is közli Maabbal, akkor neki vége. Szerette volna elodázni a pillanatot, de nem sokat tehetett. A vész mind közelebb volt és már-már le is csapott rá. Hát csak állt, szerencsétlenül, megroggyanva, majd mint akinek már minden mindegy, végre kinyögte:

- Nagyuram… Aki megszökött, az éppen az a Kem földjéről való fogoly, bizonyos Tark.

Maab arca eltorzult a dühtől és a meglepetéstől. Aztán a helyét a döbbenet vette át. A társára nézett.

- Ripol, hallottad ezt? Már akkor is tudtam arról a fiúról, hogy mindenre képes! Aki ilyen ravaszul becsapta országunkat, és majdnem sikerült is neki, amiért idejött… És most, tessék! Idehoztam, ahol bíztam az őrségben, ahol megesküdtek, hogy vigyáznak rá… És most mit kell hallanom? Hogy egyszerűen megszökött!

- Megszökött a disznó - helyeselt Ripol is, bár ettől semmivel sem kerültek közelebb a probléma megoldásához. A parancsnok még mindig lehajtott fejjel állt, aztán valamit motyogott volna arról, hogy ezek a rabok folyton csak a szökésen töprengenek, némelyiknek olykor sikerül is kitalálnia valamit, de hát úgysem juthat messzire…

Maab szeme szikrákat hányt, és már ordított. Nem ügyelt arra, hogy a parancsnokot legalább saját emberei, az őrök, sőt a rabok előtt nem szabadna megszégyeníteni. Teli torokból harsogta:

- Tudd meg, parancsnok, hogy ha nem kapjuk el azt a patkányt és nem hozzuk vissza láncra verve, akkor te is a rabok közé kerülsz! Gondoskodom róla, hogy ott találd magad valamelyik gödörben, nap mint nap! Képzelem, az őreid majd milyen élvezettel korbácsolnak meg, ha úgy látják jónak!

Ripol váratlanul felröhögött, nyilván elképzelte a jelenetet, hogy az őrök a tegnapi felettesüket ütik-verik. Aztán hirtelen felfogta, hogy ez itt nem a legalkalmasabb pillanat a mulatozásra, hát elkomorult és csak annyit jegyzett meg:

- Bizony ez lehet a sorsod, mert hibáztál, parancsnok. Maab körülnézett, és mivel vezénylő alkat volt, rögtön

tudta, mi a teendő:

- Lovaink pihennek itt egy kis időt. Adj nekik vizet, az embereimnek szintén. Aztán elindulunk a rab és az őreid nyomán. Ha utolérjük az őröket, visszaküldjük őket ide hozzád. Hiszen az ilyen ügyetlen alakokkal úgysem megyünk semmire…! Majd én magam és Ripol és a katonáim elfogjuk azt a nyomorultat. Hamarosan látjuk egymást, parancsnok! Imádkozz az istenekhez, hogy elfogjuk a szökevényt, különben a te bokádra verhetik rá a róla levett bilincset!

Tárk arra ébredt, hogy fázik.

Rázta valami, és hideg lopózott bőréhez. Azt hitte, még mindig a sivatagban fekszik, megfeledkezve az előzőkről. Saját nyelvén hívta hát az isteneket:

- Óh, Ozorisz, könyörülj rajtam! És te, Anubisz, a sakálfejű isten, légy velem, segíts a sivatagban! Ízisz istennő, valaha sokat áldoztam neked a szentélyedben, hű fiad vagyok, segíts most!

- Segítünk rajtad, fiam - mondta egy férfihang. Tark még mindig feküdt, de már nem reszketett. Csukott szemmel kérdezte:

- Te szóltál hozzám, Ozirisz? Maga az égiek legfőbb istene? Ily nagy kegyben részesítesz engem, nyomorúságos földi halandót?

- Nem Ozirisz szól hozzád, fiam - mondta ismét ugyanaz a meleg hang. - Nyisd ki a szemedet és nézz körül.

Tark lassan engedelmeskedett.

Először valami fényeset látott. Mégis Ozirisz jutott eszébe, csak tán oly szerény az istenség, hogy letagadja magamagát…? Aztán fölfogta, hogy valahol fekszik, és az a nagy fényesség nem más, mint Ámon-Ré napisten szekere. Vagyis a tüzes gömb, amely az égbolton világít. Reggel lehetett, mert éppenhogy csak feljött a nap, még nem volt oly szemet bántóan erős a fénye, és melege sem gyötörte meg a fiú testét, bőrét.

Akkor vette észre, hogy egy kocsin fekszik, valami derékalj is van alatta. A nappal szembeni oldalán pedig egy fekete szakállú férfi ül. Olyan volt, mint egyes istenszobrok errefelé. Nagynak tűnt, pedig sovány volt és bizony már nem fiatal. Tark akkor azt is hihette, hogy legalább ötven tavaszt látott már. És ez az ember az anyanyelvén szólt hozzá. Mosolygott, jóság áradt belőle és szelídség, tekintete azonnal bizalmat ébresztett a fiatalemberben:

- Egyiptomi vagyok, mint te. Mikor félig eszméletlenül már-már a halál birodalmába jutottál, közös őseink nyelvén szólaltál meg. Bevallom, azt hittük, már menthetetlen vagy, és nem sok hiányzott, hogy otthagyjunk a sivatagban, a tengerparti úton. De amikor hallottam szavaidat, felébredt bennem a magam fiatalsága. Amikor én is otthon éltem a Folyó partján.

Tark mélyet lélegzett. Hát él, és megmenekült! Minden, ami ezelőtt történt, most hirtelen a messzeségbe süllyedt. Itt van egy ember, egy jóságos idegen, aki valaha szintén a Folyó mentén élt, és aki megmentette az életét…

Az öreg még nézte a férfit. Húsznál bizonyosan több tavaszt élt már meg. Sovány és inas. Az egyik lábán árulkodó sebhelyek veszik körbe a bokája fölött, valami ott igencsak lemarta róla a bőrt… Fekete haját régen nyírhatták már, látszik, itt-ott kitéptek belőle egy darabot, másutt meg úgy nyiszálhatták le egy éles ásóval, rézollóval vagy csak két kődarab között…

Tark látta az öreg kutató tekintetét:

- A nevem Tark, jó uram. Külsőm ne tévesszen meg, nem parasztkunyhóban születtem, nevelést is kaptam. Arról, hogyan kerültem ide, talán még nem szívesen beszélnék. És nem kívánlak veszélybe sodorni téged, uram. Ha megkérdezhetem… te ki vagy?

Az öreg halkan szólt és szeméből most sem tűnt el a szelídség:

- Elias a nevem… errefelé. Régen ugyan az általad is ismert Folyó mentén még másképpen hívtak, de ennek ma már nincsen jelentősége. Mágus vagyok. Úgy ismernek: az Egyiptomi. Mert nem tagadtam meg szülőföldemet, és errefelé az emberek mindent szívesebben fogadnak, mi messziről jön, ami különleges, aminek egy kicsit rejtélyes híre van… Sok éve vándorlok már. Téged még az istenek nem is küldtek át erre a világra, amikor én már úton voltam. Kitanultam a mágusi mesterséget egy másik, nálam sokkal ügyesebb mágustól, aztán útnak indultam. Bejártam előbb Egyiptomot, vagy ahogyan otthon mondják: Kem földjét. Aztán amint szereztem egy kis pénzt, úgy döntöttem, megismerem a görögöket is. Elhajóztam Küprosz szigetére, és évekig éltem ott közöttük, kitanulván nyelvüket és szokásaikat. Onnan mentem aztán északra és bejártam ama nagy föld számos táját. Egyszer volt feleségem és gyerekem is… - az öreg hangja egy pillanatra még halkabb lett, majd kis szünet után megerősödött: - De ők már nincsenek. Az utolsó tizenöt esztendőben lefelé ereszkedem a Nagy Tenger keleti partján. Bejártam ott számtalan görög várost, jártam Phrygiában, a kimmerek földjén, megfordultam Taurusban, majd Mitanni tartományban is. Oly sok várost láttam, és mindenütt be is mutattam tudásomat… Azt hiszem, sokfelé emlegetik még ma is Elias, az Egyiptomi nevét.

Elhallgatott. Tark figyelmesen hallgatta őt, de csak ekkor vette észre, hogy nincsenek egyedül ők ketten. A kocsi, amelyen feküdt, csak most lehetett ilyen „meztelen”. Az oldalait levették, a közelben várakozó lovak - öt is volt belőlük - mutatták, hogy mi mozgatja a járművet. Nagy és tömör kerekei voltak, föléje pedig vásznat feszíthettek, nagyon erős volt a napfény. Most egy fiatal fiú, ki tán tizenhárom tavaszt látott csupán, jött oda és tiszteletteljesen megkérdezte:

- Mester, ez a férfi velünk jön?

- Igen, Bornu, miért kérded?

- Mert ha tud lovagolni, kaphat egy lovat. Ha nincs elég ereje, vagy nem ért a lóhoz, a kocsin csinálok neki helyet. Hacsak nem kell még feküdnie.

Tark, hogy bemutassa, mit tud, hirtelen felült. Le akart szállni a kocsiról, de megszédült. Elias addig mosolyogva figyelte a fiatalember bizonyítási vágyát, majd kinyújtotta csontos kezét. Ujjaival megtartotta Tarkot, míg az egy pillanattal később magához tért.

- Bocsáss meg, Elias mester, de azt hittem, már túl vagyok rajta. Bizony még el-elfog a gyengeség. De ígérem, mire elindulunk… - hirtelen megértette, hogy erről még nem is beszéltek. Hát rákérdezett:

- Veletek mehetek?

- Jöhetsz, fiam.

- Nem kérdezem, hová mentek - így a fiatalember. Elias szemében enyhe gúny csillant:

- Amiből arra következtethetek, hogy neked mindegy, csak minél előbb és minél messzebbre kerülj egy… egy bizonyos helytől. Láttam a lábadat is - intett a fiú bokája felé. Tark is odanézett. Akkor vette észre, hogy míg eszméletlen volt, ezek alighanem lemosták az egész testét. Tiszta volt, nem is ismert magára. Ha a haját is rendbe teheti, már nem is kell majd emlékeznie arra a nevesincs börtön-bányára, ahol embertelen munkára kényszerítették őt.

- A lábadat bilincs dörzsölte ki, a kezed állapota pedig megsúgja nekem, hogy hosszú-hosszú időn keresztül vésőt, kalapácsot forgattál. Sok rossz bánya van arrafelé, a tengertől távolabb - intett az öreg keletre, ahol akkor már szépen felkelt a nap.

Tark szeme beleveszett Elias tekintetébe. Az is olyan volt, mint a tenger, bár fekete lévén, inkább az éjszakai tengerre emlékeztette a fiút. Akkor bátorságot gyűjtött és megszólalt:

- Elias mester, tudnod kell, hogy szökevény vagyok.

- Erre már magamtól is rájöttem, fiam.

- Ha engem elfognak, és veled találnak meg, rád foghatják, hogy bújtattál engem. És így neked is bajod eshet, mester.

- Elfelejted, hogy mágus vagyok - mosolygott az öreg. - Méghozzá állítólag a jobbak közül. Majd elvarázsollak, ha utolérnek, ne félj.

Mintha Elias tudta volna előre, hogy ez tényleg így lesz!

De hát nem azonnal történt. Amint összerakták a kocsit, a kis Bornu kiadós segítségével, amibe még az idős mester is besegített, bizony eltelt egy kis idő. Már magasan járt a nap és nőtt a hőség, amikor a fura menet elindult. A Mester hajtotta a kocsit húzó két lovat. Két másik állat ment mögöttük, készen arra, hogy ha a húzók elfáradnak, helyettük ezeket fogják be. Az ötödik lovat Tark kapta meg, aki nagyon örült. Hiszen oly hosszú idő után került végre egy ló hátára! Igaz, nyereg nem volt, de sebaj. A sovány, inas férfi most úgy érezte, ez az igazi szabadság! Ezt egy volt rab tudja csak igazán értékelni. Vágtathatott fel és alá, érezhette a füle mellett elszáguldó levegő édes zaját, amit oly régóta nem tapasztalhatott már.

Persze lassan haladtak. A kocsi a sivatagi hol köves, hol homokos úton csak lassan döcögött. A lovak sem bírták sokáig a növekvő hőséget. Végre aztán megtorpantak. A nap az ég legmagasabb pontján állott, szinte a fejük fölött. Akkor Bornu egy jó nagy vitorlavásznat feszített ki a kocsi és egy földbe tűzött rúd segítségével. Ez alatt elfértek az emberek és a lovak is - mindenki élvezte az árnyékot. A Mester fenn maradt a kocsin, ott szunyókált, ők ketten meg vigyáztak a lovakra. Felváltva őrködtek. így várták meg, míg elmúlik a legnagyobb hőség. Délután, amint némileg enyhült a meleg, ismét befogták a lovakat és mentek tovább dél felé.

Csak este álltak meg, és ekkor Tark úgy érezte, eljött az idő. Ő maga ugyan nem akart mesélni eddigi útjáról, annál inkább érdekelte viszont az, hová igyekeznek a társai. Erről természetesen nem a kis „varázsló-inast”, Bornut kérdezte, aki csak itteni nyelven értett. A folyóparti szavak, az ősi egyiptomi nyelv így most a Mesterrel kettejük tolvajnyelve lett, csak ők értették, ők beszélték.

- Mondd, Mester - kezdte Tark este, miután ettek is valamit. - Hová igyekeztek, mely idegen földekre visz utatok?

- Azt ugye, tudod, hogy most Föníciában vagyunk -Elias vidáman csippentett a szemével, és Tark is mosolygott. De valahol belül keserűséget érzett Fönícia említésekor. Hiszen éppen ezen a földön jutott rabsorsra, itt bántak el vele a punok oly rettentően. Még most is csak hálát adhatott az isteneknek, hogy sikerült kiszabadulnia. Közben az öreg folytatta: - Gazdag vidék ez, mindig is az volt. Amióta csak emberek élnek ezen a világon, vagyis mióta a nagyistenek megteremtették az első félisteneket és embereket, mióta ízisz és Ozirisz… de hiszen tudod. Nos, azóta lakott vidék a nagy tenger keleti partja. Oly sok nép megfordult itt, sokan kihaltak és eltűntek nyomtalanul, bizonyára olyan is akadt, amelyik elköltözött innen más földekre. Most a föníciaiak hazája e táj, de szép számmal laknak itt mások is. Valahol nagyon messze keleten van Babilon híres városa, ahol magam sem jártam még. Tőlünk délre Szidón és Türosz városa, még távolabbra pedig a Holt-tenger, minek oly nagyon sós a vize.

- Hallottam róla. Akkor mi most Szidón felé haladunk?

- Az lesz az első város, ahol megállunk, merthogy polgárai jómódúak hírében állnak, és vétek lenne ott nem szerepelni.

- Vagyis, ott akarod bemutatni tudásodat?

- Ott is, és minden városban, amely csak utunkba esik. Elias látta a férfi arcán, hogy töprengésbe merül. És mivel öreg volt és bölcs, hát tudta ennek okát is. Halkan szólott:

- Te szeretnél mielőbb hazaérni, tudom. De ha biztonságban akarsz megérkezni hazánk földjére, akkor légy türelemmel. És hogy ne teljen közben hiába az időd, megtanítlak néhány fogásra. Művészetem egy részét előbb-utóbb úgyis szerettem volna átadni valakinek, aki arra érdemes. Ez a Bornu ugyan hűséges és figyelmes, de nincs meg benne az az értelem, amire egy mágusnak bizony nagy szüksége van.

- Azt mondod, Elias, hogy magam is legyek mágus?

- Mágusnak lenni sok évig tart, neked nincs annyi időd. De egyfelől hadd mondjam azt a minket kikérdező fegyvereseknek, ha megállítanak bárhol, hogy te a tanítványom vagy, és talán az utódom is. Másfelől tényleg használd ki az időt. Sok értékes dolgot megtanulhatsz, amely később is hasznodra lehet. Sohasem tudhatod, mifelé visz az utad…