A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Morgan Matson: Since You’ve been gone, Simon & Schuster, 2014

Fordította

SERES NOÉMI

Copyright © Morgan Matson

Hungarian translation © Seres Noémi, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-40-3

Amaliának

Köszönetnyilvánítás

Justin! Azt mondják, hogy csak a jók halnak meg fiatalon, de az biztos, hogy csak a legjobbak képesek végigolvasni több mint négyszáz oldalnyi kéziratot egyetlen hétvége alatt. Köszönöm a nagyszerű észrevételeidet. Talán igazad van, és őrült vagyok, de KÖSZÖNÖM a türelmedet, az éleslátásodat és a humorodat. És köszönöm, hogy megszabadítottál a szorongástól. Rendkívül hálás vagyok neked.

Köszönöm Emily Van Beeknek, a legnagyszerűbb ügynöknek, hogy ilyen remekül gondoskodik rólam.

Lucy Ruth Cummins egy őstehetség. Köszönöm a pompás borítót és hogy részese lehettem a tervezési folyamatnak. Kedves és Tökfej már úton vannak. És köszönöm Meredith Jenksnek a lélegzetelállító fotókat!

Jessi Kirby, hol is lennék nélküled? Köszönöm a barátságodat, a kedvességedet, a bátorítást, és hogy megosztottad a tengerpart egy szakaszát egy szükséget szenvedő íróval. Nem tudtam volna megcsinálni nélküled.

Szerencsés vagyok, hogy részese lehetek ennek a csodálatos íróközösségnek, ahol olyan sok támogatást kapok, és ahol rengeteget tudok tanulni az előttem járó nagyszerű példákból. Köszönet Lauren Strasnicknek, Rosa Linnek, Leslie Margolisnak, Rachel Cohnnak, Jordan Roternek, Anne Heltzelnek és Liz Wernernek. Továbbá köszönet még Janet és Lee Batchlernek.

Nagyon sok mindent köszönök Alexandra Coopernek, különösen az első kétórás beszélgetést a Texasi Starbucksban.

Köszönet még a nagyszerű S&S csapatnak – Danielle Youngnak, Anne Zafiannak, Mary Marottának, Paul Crichtonnak, Bernadette Cruznak, Chrissy Nohnak, Katy Hershbergernek, Katrina Groovernek és Venessa Carsonnak. Nem kerülhettem volna jobb kezek közé.

Köszönöm a családomnak is: édesanyámnak, Jasonnek, Amandának és Kitie-nek.

És teljes szívemből köszönöm Amalia Ellisonnak, aki az útitársam, bűntársam és a legjobb barátom is egyben.

Duncan

Meg kell bíznod bennem! Barátok vagyunk.

Cecily

Azt hiszem, nem vagyunk barátok.

Az igazi barátokra mindig lehet számítani, mindegy, mi történik.

Egy igazi barát utánad megy az erdőbe is, hogy megtaláljon és hazahozzon.

És egy igazi barátnak soha nem kell kimondania, hogy a barátod.

Bogárlé: Színdarab © Andrea Hughes & Scott Hughes.

Gotham Dramatists, Minden jog fenntartva.

1

A lista

A lista két héttel azután érkezett, hogy Sloane eltűnt.

Nem voltam otthon, hogy átvegyem, mert épp Sloane-nál voltam. Újra elmentem hozzá, reménykedtem, hogy otthon találom. Az iPodom ki volt kapcsolva és erősen markoltam a kormányt, amikor a házuk felé tartottam. Eldöntöttem magamban, hogy ha otthon lesz, nem kérek tőle magyarázatot. Szükségtelen lenne elmesélnie, miért nem válaszolt a hívásaimra, miért nem reagált az üzenetekre, az e-mailekre, vagy hogy miért tűnt el a szüleivel és a kocsijukkal együtt. Tisztában voltam vele, hogy nevetséges így gondolkodnom, olyan mintha egy kozmikus erővel tárgyalnék, aki garantálhatja nekem, hogy megtalálom Sloane-t. De ez sem tántorított el. Egyre közelebb értem a Randolph Farms Lane-hez. Azt sem bántam volna, ha meg kell ígérnem valamit, csak cserébe találjam ott Sloane-t. Mert ha Sloane otthon van, minden újra értelmet nyer.

Nem túlzás azt állítanom, hogy az utóbbi két hét életem legszörnyűbb időszaka volt. Az első hétvégén, miután a suli véget ért, a szüleim elhurcoltak északra, dacára annak, hogy egyáltalán nem akartam menni. Amikor visszajöttem Stanwichbe, a töméntelen régiségbolt és művészeti galéria meglátogatása után, rögtön felhívtam Sloane-t, és a slusszkulccsal a kezemben türelmetlenül vártam, hogy felvegye, és elmondja, hogy hol van, vagy ha otthon van, hogy elmenjek érte. De Sloane nem vette fel a telefont. Hiába hívtam egy óra múlva, vagy egy kicsit később még aznap este és aztán még lefekvés előtt.

Másnap elautóztam a házuk mellett, de csak a sötét ablakok fogadtak és a szülei autója sem állt ott. Nem válaszolt az SMS-ekre, és még mindig nem vette fel a telefont. Minden hívás rögtön a hangpostára ment, de nem aggódtam. Akkor még nem. Előfordult, hogy Sloane hagyta teljesen lemerülni a telefonját. És soha nem találta a töltőjét. A szülei pedig, Milly és Anderson, általában elfelejtették közölni vele az utazással kapcsolatos terveiket. Olyan helyekre vitték el, mint Palm Beach vagy Nantucket, aztán pár nap elteltével lebarnultan tért vissza. Mindig hozott nekem valami ajándékot és sokat mesélt. Biztos voltam benne, hogy most is ez lehet a helyzet.

De három nap elteltével, amikor még mindig nem volt róla semmi hír, aggódni kezdtem. Öt nap után pedig egyenesen pánikba estem. Amikor már nem bírtam otthon maradni és a telefon képernyőjét bámulva várni, hogy jelentkezzen, beültem az autóba, és csak keringtem a városban. Elmentem az összes közös helyünkre. El tudtam képzelni, hogy bárhol megláthatom, míg rá nem ébredtem, hogy Sloane-nak nyoma sincs. Nem nyújtózott egyik piknikasztalon sem a Gyümölcsöskertben, a kiárusítás feliratot viselő állványon sem válogatott a ruhák között a Kétszer Volt, Hol Nem Voltban, és a Kapitány Pizzériában sem majszolt ananászszeletet. Egyszerűen eltűnt.

Fogalmam sem volt, hogy mit kezdjek magammal. Ritkán alakult úgy, hogy nem találkoztunk minden nap, és még így is folyamatosan telefonáltunk vagy írogattunk egymásnak. Nem voltak köztünk tabuk vagy túl közönséges témák. Voltak olyan üzenetváltásaink is, mint: Azt hiszem, az új szoknyámban úgy nézek ki, mint egy amish. Ígérd meg, hogy szólsz, ha tényleg úgy nézek ki! (én); vagy Észrevetted, hogy egy ideje már senki sem látta a Loch Ness-i szörnyet? (ő). Két év alatt a legjobb barátnők lettünk. Szinte minden gondolatomat, élményemet megosztottam vele. A hirtelen beállt csend fülsiketítő volt. Fogalmam sem volt, hogy mit tegyek, azt leszámítva, hogy folyamatosan írogattam neki és próbáltam hívni. Még azért is a telefonomért nyúltam, hogy elmondjam Sloane-nak, nem tudom, mihez kezdjek, hogy nem veszi fel a telefont.

Vettem egy mély levegőt, ahogy rákanyarodtam a kocsifelhajtójukra. Ugyanolyan érzés volt, mint kiskoromban, amikor az utolsó szülinapi ajándékot bontottam ki, s közben azt kívántam, bárcsak az a bizonyos dolog lenne, amire igazán vágytam.

De a felhajtó üres volt, az ablakok pedig sötétek. Megálltam a ház előtt, leparkoltam és leállítottam a motort. Belesüppedtem az ülésbe, és küzdöttem a torkomban növekvő gombóccal. Nem tudtam, mit tehetnék, hol keressem. Sloane nem mehetett el. Nem ment volna el anélkül, hogy szóljon nekem.

De akkor hol lehet?

Amikor már a sírás határán voltam, kiszálltam az autóból, s hunyorogva bámultam a házat a reggeli napsütésben. A tény, hogy ilyen korai órán üresen állt, egyértelmű bizonyítékul szolgált, többre nem volt szükségem. Amióta csak ismertem Millyt és Andersont, soha nem keltek fel tíz előtt. Tudtam, hogy valószínűleg semmi értelme, de elindultam a ház felé, és felmentem a széles kőlépcsőkön, amelyeket elborítottak az élénkzöld levelek. Olyan vastag volt a lombréteg, hogy arrébb kellett rugdosnom. Valahol mélyen tudtam, ez is azt bizonyítja, hogy senki nincs itt és nem is volt már egy ideje. Odasétáltam a bejárati ajtóhoz, amelyen egy rézből készült oroszlánfej alakú kopogtató díszelgett, és bekopogtam. Ahogy azon a héten már öt alkalommal. Vártam, és próbáltam bekukucskálni az ajtó melletti üvegen át. Még mindig volt bennem egy szikrányi remény, hogy egy pillanat múlva meghallom Sloane lépteit, ahogy lerohan a hallba, hogy ajtót nyisson és hogy megöleljen, és máris száz kilométer per órás sebességgel beszélni kezdjen. De a ház csendes volt. Az üvegen át mindössze a történelmi emléktáblát láttam odabent, amely szerint a ház „Stanwich egyik építészeti kincse”, és amelyet, úgy tűnt, mindig szellemkezek ujjlenyomatai borítottak.

Vártam még pár percet a bizonyosság kedvéért, aztán megfordultam és leültem a legfelső lépcsőfokra, miközben próbáltam tartani magam, nehogy idegösszeomlást kapjak a levelek közt.

Valami még mindig ébren tartotta bennem a reményt, hogy ez az egész csak egy valósághű rémálom és bármelyik percben felébredhetek belőle, és akkor Sloane újra ott lesz a vonal másik végén, ahol lennie kellene, és már tervezi is a napunkat.

Sloane-ék háza vidéki ház volt, és olyan környéken állt, ahol a házak elég nagyok voltak, messze feküdtek egymástól és jókora terület tartozott hozzájuk. Tizenhat kilométerre lakott tőlem, amit könnyedén lefutottam, amikor csúcsformában voltam. De még ha relatíve közel is laktak, a két környék nagyon különbözött egymástól. Itt csak nagyon ritkán haladt el autó, és a csend rám nehezedett, tudtam, hogy teljesen egyedül vagyok, senki nincs itthon, és elég valószínű, hogy senki nem is jön vissza. Előrehajoltam, és hagytam, hogy a hajam is előrehulljon, akár egy függöny. Ha senki nincs itt, az azt jelenti, hogy maradhatok egy ideig, és senki nem szól majd, hogy menjek el. Akár egész nap maradhatnék. Őszintén szólva, fogalmam sem volt, hogy mit kezdjek magammal.

Egy autó motorjának halk moraját hallottam. Hirtelen felnéztem, és kisöpörtem a hajamat az arcomból. Újra remény töltött el. De az autó, amely lassan végiggördült a kocsifelhajtón, nem Anderson kissé horpadt BMW-je volt. Egy sárga kisteherautó jött, a platóján fűnyírók és gereblyék. Amikor megállt a lépcső előtt, elolvastam a dőlt betűs feliratot az oldalán: Stanwich Parkgondozás. Ültetés, kertészkedés, karbantartás, minden, ami a talajt érinti! Sloane szerette, ha egy boltnak röhejes neve vagy szlogenje van. Nem mintha olyan nagy rajongója lett volna a szóvicceknek, de azt mondta, hogy szereti elképzelni a tulajokat, amint kigondolják a szlogeneket, és hogy milyen elégedettek lehetnek, amikor végre kiválasztották a legjobbat. Megjegyeztem a parkgondozók jelmondatát, amit el kell majd mesélnem Sloane-nak. Aztán rögtön rájöttem, hogy milyen ostoba is vagyok.

Három srác szállt ki a furgonból, és a plató felé vették az irányt. Ketten közülük elkezdték lepakolni a felszerelésüket. Nálam idősebbnek tűntek, talán egyetemisták lehettek. Nem mozdultam a lépcsőről, onnan bámultam őket. Tudtam, hogy ez jó lehetőség arra, hogy megpróbáljak némi információhoz jutni, de akkor beszélgetnem kéne ezekkel a fiúkkal. Amióta az eszemet tudom, félénk voltam, kivéve az utóbbi két évet. Sloane-nal az oldalamon olyan volt, mintha biztonsági háló venne körül. Ő mindig kész volt arra, hogy kezdeményezzen, ha én úgy akartam, ha pedig nem, akkor is tudtam, hogy ott van mellettem és kisegít, ha elhagyna a bátorságom vagy zavarba jönnék. Amikor egyedül voltam, a kellemetlen vagy tök béna beszélgetések sem voltak annyira zavaróak, mert már tudtam, ha majd elmesélem, csak nevetünk rajta. De Sloane nélkül világos volt, hogy milyen szörnyen kezelem ezeket a dolgokat.

– Szia!

Felugrottam, mikor rájöttem, hogy ez nekem szólt. Az egyik parkgondozó fiú állt előttem, felnézett rám, s közben napellenzőt tartott a szeme fölé, amíg a másik kettő leemelte a fűnyíró traktort.

– Itt laksz?

Amikor a másik két srác levette a fűnyírót, rájöttem, hogy az egyiküket ismerem. Együtt jártunk angolórára tavaly. És ez csak még kínosabbá tette a helyzetet.

– Nem – mondtam, s hallottam, hogy mennyire bizonytalanul cseng a hangom. A szüleimmel és az öcsémmel csak a legszükségesebb dolgokat közöltem az utóbbi két hétben. Egyedül Sloane hangpostájával beszélgettem igazán. Megköszörültem a torkomat, és újra próbáltam. – Nem.

A fiú, aki az előbb megszólított, felhúzta a szemöldökét. Tudtam, hogy ez volt a jel, hogy induljak. Betolakodó voltam, legalábbis az ő szemükben, és valószínűleg útban is voltam, nem tudtak tőlem dolgozni. Már mind a három fiú engem bámult. Egyértelműen arra vártak, hogy elmenjek. De ha most elmegyek – ha engedek ezeknek a sárga pólós idegeneknek –, akkor honnan szerzek majd információt? Ez azt is jelentheti, hogy elfogadom a tényt, hogy Sloane elment?

A srác, aki az előbb megszólított, keresztbe fonta a karját a mellkasán, s türelmetlennek látszott. Tudtam, hogy nem üldögélhetek ott tovább. Ha Sloane velem lett volna, képes lettem volna rá, hogy kifaggassam őket. Ha itt lenne, már valószínűleg elkérte volna kettejük telefonszámát, és kereste volna a lehetőséget, hogy menjen egy kört a fűnyíróval, hogy belenyírhassa a nevét a pázsitba. De ha Sloane itt lenne, ez most mind nem történne meg. Égett az arcom, ahogy feltápászkodtam, majd gyorsan lesétáltam a kőlépcsőn. A papucsom csúszkált a leveleken, de megembereltem magam, nehogy elcsússzak és még megalázóbb helyzetbe kerüljek, mint amilyenben már amúgy is voltam. Bólintottam a fiúknak, majd lenéztem a kocsifelhajtóra és elindultam az autóm felé.

Ahogy elindultam, munkához láttak. Lepakolták a felszerelésüket, és azon vitatkoztak, hogy ki mit csináljon. Megfogtam a kilincset, de nem nyitottam ki az autót. Tényleg el fogok menni? Anélkül, hogy megpróbálnám?

– Szóval – kezdtem, de nem elég hangosan, mert a fiúk zavartalanul vitatkoztak tovább, egyikük sem nézett rám. Ketten épp azt taglalták, hogy ki a soros a trágyázásban, mialatt a srác a tavalyi angolórákról a sapkáját gyűrögette.

– Szóval – ismételtem meg, de ez alkalommal túlságosan is hangosan. A fiúk elhallgattak és újra rám néztek. Éreztem, hogy izzad a tenyerem, de tudtam, hogy folytatnom kell, mert ha sarkon fordulok és elmegyek, soha nem leszek képes megbocsátani magamnak.

– Csak… – reszketegen sóhajtottam egyet. – A barátnőm lakik itt és próbáltam felkeresni. Esetleg…

Hirtelen olyan volt az egész, mintha csak egy jelenetet néznék a tévében. Nevetségesnek tűnhet, hogy a parkgondozó fiúktól próbálok a legjobb barátnőm hollétéről érdeklődni.

– Úgy értem, ők bíztak meg titeket ezzel a munkával? Mármint a szülei? Milly vagy Anderson Williams?

Annak ellenére, hogy próbáltam visszafogni magam, éreztem, hogy elkezdtem kapaszkodni ebbe a lehetőségbe, valamibe, aminek talán van értelme. Ha Williamsék rendelték ide a Stanwich Parkgondozókat, hogy tartsák rendben az udvart, amíg nincsenek itthon, akkor talán csak elutaztak valahová. Valószínűleg egy hosszabb útra mentek, valahová, ahol nincs térerő és internetszolgáltatás. Ennyi az egész.

A srácok egymásra néztek, de nem úgy tűnt, mintha bármelyik név is ismerősen csengett volna nekik.

– Bocsi – mondta a fiú, aki először megszólított. – Mi csak a címet kapjuk meg, de semmi egyébről nem tudunk.

Bólintottam. Úgy éreztem, hogy éppen most veszítettem el az utolsó reményemet. Tulajdonképpen gyanús, hogy itt vannak a parkgondozók. Az jutott eszembe, hogy Anderson soha a legkisebb érdeklődést sem mutatta a gyep iránt, annak ellenére, hogy a Stanwichi Történeti Társaság látszólag folyamatosan nyaggatta, hogy keressen valakit, aki rendben tartja a területet.

Két srác elindult, hogy megkerülje a házat, a fiú az angolórákról pedig rám nézett, és feltette a baseballsapkáját.

– Sloane Williams barátnője vagy, ugye?

– Igen – vágtam rá rögtön. Az iskolában is így azonosítottak, de soha nem bántam, most pedig majd kiugrottam a bőrömből, hogy ez alapján ismertek fel. Talán ez a fiú tud valamit, vagy hallott valamit. – Tulajdonképpen Sloane-t keresem. Ez az ő házuk, szóval…

A srác bólintott, majd bocsánatkérően megvonta a vállát.

– Bocs, de tényleg nem tudok semmit – mondta. – Remélem, hogy megtalálod. – Nem kérdezte meg, hogy hívnak, én pedig nem vállalkoztam rá, hogy bemutatkozzam. Mi értelme lett volna?

– Kösz – szólaltam meg végül, de későn, mert már csatlakozott a többiekhez. Még egyszer rápillantottam a házra, de már egyáltalán nem látszott olyannak, mintha Sloane-éké lenne. Rájöttem, hogy nincs mit tenni, mint elmenni innen.

Nem mentem haza egyenesen. Megálltam a Stanwich Kávézónál, egy utolsó utáni lehetőséget adva magamnak, hátha lesz ott egy lány a sarokban egy széken, aki laza kontyba tűzte a haját egy ceruzával, és egy angol regényt olvas, amelyben az idézőjelek helyett gondolatjeleket használnak. De Sloane nem volt ott. Ahogy visszafelé tartottam az autómhoz, az jutott eszembe, hogy ha Sloane a városban lenne, elképzelhetetlen, hogy ne hívott volna már vissza. Már két hét telt el. Valami nem stimmelt.

Furcsamód ez a gondolat tartotta bennem a lelket hazáig. Reggelente, amikor kiléptem a házból, hagytam, hogy a szüleim azt gondolják, Sloane-nal találkozom. Ha pedig a terveim felől érdeklődtek, ködösítettem nekik mindenféle állásinterjúkról. De tudtam, hogy eljött az ideje, hogy elmondjam nekik, hogy aggódom, és hogy meg kell tudnom, mi történt. Végül is, hátha tudnak valamit, jóllehet a szüleink soha nem voltak szoros kapcsolatban egymással. Akkor találkoztak először, amikor Milly és Anderson eljöttek Sloane-ért, hogy hazavigyék a házunkban tartott ottalvós buli után. Két órával később érkeztek meg, mint kellett volna. Miután az összes közhelyes udvariassági fordulatot elsütötték, és Sloane-nal mi is elbúcsúztunk egymástól, apám becsukta az ajtót, anyámhoz fordult és azt morogta:

– Ez olyan volt, mintha egy Gurney-darabba csöppentünk volna.

Fogalmam sem volt, hogy mit értett ezen, de a hangszíne alapján azt bizonyosan meg tudtam mondani, hogy nem bóknak szánta. De még ha nem is voltak barátok, akkor is tudhatnak valamit. Vagy utánaérdeklődhetnek.

Ahogy a házunkhoz közelítettem, egyre erősebben kapaszkodtam ebbe a gondolatba. A Stanwichben található négy kereskedelmi körzet egyikéhez közel laktunk, gyalogosbarát környéken. Itt mindig nagy volt a forgalom, mind az autóké, mind pedig a gyalogosoké. Általában mindenki a tengerparti strand irányába tartott, amely autóval tíz percre volt a házunktól. A connecticuti Stanwich a Long Island Soundon található. Jóllehet hullámok nincsenek, de homok és gyönyörű kilátás igen, nem is beszélve a lélegzetelállító házakról, amelyeknek a hátsó udvarában már ott a tenger.

A mi házunk, a többivel ellentétben, régi, viktoriánus stílusú épület volt. Amikor ideköltöztünk, immáron hat éve, a szüleim elkezdték felújítani. A padlók egyenetlenek voltak, a mennyezet pedig alacsony, és az egész alsó szint kis helyiségekből állt, amelyek eredetileg valamilyen speciális különszobák voltak. A szüleim, akik velem és később az öcsémmel együtt, mindig apró lakásokban laktak, általában egy csemegebolt vagy egy thai étterem felett, nem tudták elhinni, hogy ilyen szerencse érte őket. Nem bánták azt sem, hogy a ház majd összedől. Háromemeletes volt és huzatos, télen döbbenetesen drága volt kifűteni, nyáron pedig – amikor a ház épült, még nem találták fel a légkondicionáló berendezést – képtelenség volt lehűteni. A szüleim azonban el voltak bűvölve a helytől.

A házat eredetileg élénklilára festették, de az évek múlásával halvány levendulaszínűre fakult. A bejárat előtt széles veranda húzódott, volt egy nagy terasz a ház legtetején, értelmetlenül sok ablak, és egy toronyszoba, amelyet a szüleim dolgozószobának használtak.

Megálltam a ház előtt, és láttam, hogy az öcsém mozdulatlanul üldögél a bejárathoz vezető lépcsőkön. Ez már önmagában meglepő volt. Beckett tízéves volt és folyamatosan nyüzsgött, mindig felmászott valami szédítő magasságba és nindzsamozdulatokat gyakorolt, vagy fesztelenül bicajozott végig a szomszédos utcákon, általában a legjobb barátjával, Annabel Montpelier-vel, aki a babakocsis anyukák rémálma volt nyolc kilométeres körzeten belül.

– Szia! – üdvözöltem, ahogy kiszálltam az autóból és a lépcsők felé tartottam. Hirtelen aggodalom fogott el, hogy lemaradtam valami fontos eseményről az utóbbi két hétben, amikor is alvajáróként vettem részt a családi étkezéseken, és alig figyeltem arra, hogy mi történik körülöttem. De lehet, hogy Beckett csupán túlfeszítette a húrt a szüleimnél, és kiküldték. Akárhogy is, hamarosan kiderül, úgyis beszélnem kell velük Sloane-ról.

– Jól vagy? – kérdeztem, miközben megmásztam a lépcsőket.

Rám nézett, majd vissza az edzőcipőjére.

– Megint kezdik.

– Biztos vagy benne? – Átvágtam a verandán, és benyitottam. Reméltem, hogy Beckett téved. Elvégre csupán kétszer esett meg vele. Talán csak félreértelmezte a jeleket.

Beckett a nyomomban volt. Beléptem az eredetileg szalonnak kialakított helyiségbe, amit mi előszobává változtattunk, itt dobáltuk le a dzsekiket, sálat, kulcsot, cipőt. Hunyorognom kellett a benti világítás miatt, odabent mindig félhomály volt.

– Anyu? – kiáltottam, s közben keresztbe tettem az ujjaimat a farmer rövidnadrágom zsebében, és reménykedtem, hogy Beckett téved.

De a konyha nyitott ajtaján át a saját szememmel is láthattam a töméntelen cuccot, amelyet a szomszédos városban lévő diszkontáruházban vásároltak. Minden a konyhapultra volt pakolva, óriási ételhalmok, irdatlan mennyiségben: instant sajtos tészta, hatalmas doboz müzlik, sok liter tej és irreális mennyiségű mikrózható sajtos sütemény. Ahogy végigpásztáztam mindezt, baljós érzésem támadt. Rádöbbentem, hogy Beckettnek teljesen igaza van. A szüleink egy új színdarabba fogtak.

– Megmondtam – sóhajtott Beckett, miközben csatlakozott hozzám.

A szüleink drámaírók voltak és párban alkottak. A tanév során a Stanwich College-ben, a helyi egyetemen dolgoztak, emiatt is költöztünk ide. Anyám színdarabírást oktatott a színház tanszéken, apám pedig kritikai elemzést tanított az angol tanszéken. Mindketten nagyon elfoglaltak és stresszesek voltak tanév közben – különösen, amikor anyám valami színdarabot rendezett, apám pedig a végzős diákjaival és a félévközi vizsgákkal foglalkozott –, de amikor a tanévnek vége lett, kipihenhették magukat. Volt, hogy elővettek egy néhány évvel korábban félretett színművet, és babráltak vele egy kicsit, de legtöbbször ezt a három hónapot kikapcsolódással töltötték. Voltak bizonyos sémák, amelyek szerint a nyarainkat töltöttük. Annyira szabályosan ismétlődtek, hogy a naptárt hozzájuk lehetett volna igazítani. Júniusban az apám általában kijelentette, hogy a társadalom és annak önkényes szabályai túlzottan is korlátozzák, és deklarálta, hogy ő márpedig férfi. Ami alapvetően azt jelentette, hogy mindent grillezett, még az olyan ételeket is, amelyeket egyáltalán nem kellene, mint például a lasagnét, valamint elkezdett szakállat növeszteni, amitől július közepére úgy nézett ki, mint egy hegylakó. Ez idő tájt anyám is belekezdett néhány új keletű hobbiba, és kijelentette, hogy „kreatívan pihen”. Egyik évben, amikor kötni tanult, mindannyian kaptunk egy-egy csálé sálat, egy másik évben pedig nem ülhettünk oda egyik asztalhoz sem, mert puzzle-t játszottak, és a grillezett kaját az ölünkbe tett tányérokról kellett megennünk. Tavaly anyám elhatározta, hogy konyhakertet csinál, de egyedül csak cukkini termett, ami odacsalogatta az őzeket, és anyám nyomban háborút indított ellenük. Augusztus végére már mindenki rosszul volt a szénné égetett ételektől és apámnak is elege lett abból, hogy furán néztek rá az emberek, amikor a postára ment. Megborotválkozott, és újra elkezdtük használni a tűzhelyet, anyám pedig félretette a sálakat, vagy a puzzle-t, vagy épp a cukkiniket. Furcsa dolgok voltak ezek, de hozzánk tartoztak és én már megszoktam őket.

De amikor írni kezdtek, minden megváltozott. Eddig kétszer történt ilyen. Azon a nyáron, amikor tizenegy éves lettem, elküldtek egy bentlakásos táborba, amely végül a színdarabjuk cselekményéül szolgált, bár számomra borzalmas volt. Másodszor tizenhárom voltam, Beckett pedig hat. Egyik éjjel támadt egy ötletük az egyik darabhoz, majd a nyár hátralévő részére eltűntek az ebédlőben. Hatalmas mennyiségű ételt halmoztak fel előtte, és néhány naponta azért előjöttek, hogy megbizonyosodjanak róla, hogy még életben vagyunk. Tudtam, hogy egyikük sem akart minket elhanyagolni, de mielőtt mi megszülettünk, ők már akkor is együtt alkottak, és ezek az alkalmak olyanok voltak, mintha csak visszatértek volna a régi szokásaikhoz, amikor is az írásnak élhettek és semmi sem számított a színdarabon kívül.

De nem akartam, hogy ez éppen most történjen. Most, amikor szükségem van rájuk.

– Anya – szóltam újra.

Anyám kilépett az ebédlőből, és láttam, hogy melegítőnadrágot és pólót visel, úgymond íróruhát, göndör haja pedig a feje tetején egy kontyba van tekerve.

– Emily? – mondta anyám. Körbenézett. – Hol az öcséd?

– Itt – mondta Beckett mellettem integetve.

– Ó, nagyszerű – mondta az anyám. – Épp szólni akartunk nektek. Családi kupaktanácsra van szükség.

– Várj! – mondtam gyorsan, s egyet előre léptem. – Anyu! Beszélnem kell veletek. Sloane-ról van szó.

– Családi kupaktanács! – harsogta az apám a konyhából. A hangja mély volt és nagyon harsány, pont ezért kapta meg mindig a nyolckor kezdődő órákat. Ő volt az egyetlen tanár az angol tanszéken, aki képes volt ébren tartani az elsőéveseket.

– Beckett! Emily! – lépett ki a konyhából, és hunyorgott, amikor meglátott minket. – Ó, ez gyors volt.

– Apa – kezdtem. Abban reménykedtem, hogy megelőzhetem ezt az egészet. – Beszélnem kell veletek.

– Nekünk is veletek – mondta az anyám. – Apátokkal tanácskoztunk a múlt éjjel, és oda lyukadtunk ki… Scott, honnan is indult az egész?

– Ott kezdődött, hogy kiégett a villanykörte az olvasólámpádban – mondta az apám, s közelebb lépett az anyámhoz. – És aztán az elektromosságról kezdtünk beszélgetni.

– Tényleg – mondta az anyám. – Pontosan. Úgyhogy elkezdtünk Edisonról, majd Tesláról beszélgetni, majd pedig Edisonról és Tesláról, és …

– Arra gondoltunk, hogy írhatnánk egy darabot – fejezte be apám, s az ebédlő felé tekintett. Láttam, hogy már elő is készítették az asztalon a laptopjukat, egymással szemben.

– Megvitatunk néhány ötletet, de lehet, hogy nem lesz belőle semmi.

Bólintottam, de közben az érzéseim azt súgták, hogy nagyon is lesz belőle valami. A szüleim elégszer fogtak már bele ilyesmibe, tudták, hogy megéri nagy bevásárlást csinálni. Én is ismertem a jeleket, először mindig alábecsülték azokat az ötleteket, amelyek valóban ígéretesek voltak. Amikor viszont egy új darabot kezdtek el izgatottan megvitatni, és anélkül is láttak benne fantáziát, hogy akár egy betűt is leírtak volna, tudtam, hogy néhány napon belül elhal az egész.

– Szóval lehet, hogy egy kicsit dolgozni fogunk – mondta anyám, én pedig biztos voltam benne, hogy ezzel a nyarunknak annyi.

– Bevásároltunk – folytatta a konyhába mutatva, ahol gigantikus mennyiségű fagyasztott zöldborsós zacskó sorakozott, a mikrózható burrito pedig lassan olvadásnak indult. – És mindig lesz egy kis pénz a kagylóhéjban, vészhelyzet esetére.

A kagylóhéj egy kellék volt a Bogárlé Broadway-n bemutatott változatában, amely a szüleim legsikeresebb színdarabja volt. Nem mellékesen pedig ebben a kellékben tartottuk a készpénzt. Amúgy meg könyvtámaszként funkcionált a dülöngélő szakácskönyvek halmaza mellett.

– Beckett nyári napközibe megy a héten, szóval ő rendben van. Annabel is ott lesz – mondta az anyám, s közben talán észrevette Beckett mogorva tekintetét.

– Mi lesz a kempingezéssel? – kérdezte Beckett.

– Az is meglesz – ígérte neki apánk. Aztán, talán a riadt tekintetem láttán hozzátette: – Csak az öcséd és én. A Hughes-fiúk a vadonba mennek.

– De… – Beckett bepillantott az ebédlőbe, és összeráncolta a szemöldökét.

Az apám csak legyintett egyet.

– Júliusig nem megyünk – mondta. – És amúgy is, biztos vagyok benne, hogy ez az ötlet nem ér túl sokat.

– És te Emily? – kérdezte az anyám, s közelebb húzódott az ebédlőhöz, mintha csak valamilyen gravitációs erő vonná arra. – Van már terved a nyárra?

A szám szélét harapdáltam. Sloane és én már mindent elterveztünk a nyárra. Vettünk koncertjegyeket, és azt mondta nekem, hogy kidolgozott egy tervet, amelynek a „pizza túra” nevet adta, én pedig elhatároztam, hogy a nyáron fel kell kutatnunk Stanwich legjobb süteményét. Sloane eltervezte, hogy mind a ketten kerítünk magunknak a nyárra valami fiút, de elég ködösen fogalmazott a kivitelezés hogyanját illetően. A hétvégékre pedig azt terveztük, hogy elautózunk észak felé és végigjárjuk a bolhapiacokat, amelyeknek a felderítésével Sloane bajlódott az utóbbi néhány hónapban. Én pedig már átnéztem az autósmozi műsorát, és kitaláltam, hogy melyik este tudnánk megnézni két filmet egy áráért. Sloane azt tervezte, hogy jó barátságba kerül valakivel, akinek van medencéje, és kitalálta, hogy idén nyáron végre legyőz minigolfban (furcsamód természet adta tehetségem volt benne, Sloane-ban pedig fellángolt a versenyszellem, ha valami plüssállat volt a tét). Én meg akartam tanulni a zombitáncot a Thriller-ből, Sloane meg pár másik táncot a sok szülő tiltakozását kiváltó London Moore új klipjéből.

Egy bizonyos ponton természetesen munkát is kell majd találnunk, de elhatároztuk, hogy minden kétséget kizáróan egy helyen kell dolgoznunk, csakúgy, mint tavaly nyáron, amikor a Stanwich Country Clubban pincérkedtünk. Sloane több borravalót kapott, mint addig bárki, én pedig kiérdemeltem az abszolút profi címet, már ami a ketchupos üvegek feltöltését illeti a műszak végén. De hagytunk magunknak egy csomó szabadidőt is, amikorra nem terveztünk semmi különöset. Ilyenkor majd hosszú órákat heverünk a strandon, sétálunk, vagy csak lógunk valamerre mindenféle terv nélkül, és diétás kólát iszogatunk. Sloane önmagában elég volt ahhoz, hogy az ember élete legjobb szerdáját töltse el valahol.

Nyeltem egy nagyot, ahogy a terveinkre gondoltam. Minden, amit a nyárra terveztem, egyszerűen semmivé lett. Rájöttem, hogy ha Sloane itt lenne, akkor az amúgy mindig elfoglalt szüleim nem is törődnének olyan dolgokkal, mint hogy hánykor kerülök ágyba, és ez egyben azt is jelentené, hogy a legnagyszerűbb nyarunkat töltenénk együtt. Már láttam magam előtt a nyarat, úgy, ahogy mindig is képzeltem, ahogy mindig élnem kellene, ott csillámlott előttem, mint egy délibáb, majd megfakult és eltűnt.

– Emily? – türelmetlenkedett anyám. Ránéztem. Egy szobában voltunk és gyakorlatilag rám nézett, de tudtam, hogy a szüleim mikor vannak jelen teljes valójukban, és mikor jár az agyuk a színdarabjukon. Egy pillanatra azt gondoltam, hogy talán meg kellene próbálnom beszélni velük Sloane-ról, megkérni őket, hogy segítsenek kitalálni, mi történhetett, de azt is tudtam, hogy hiába mondanának igent a legjobb szándéktól vezérelve, hamarosan megfeledkeznének róla és csak Teslára és Edisonra figyelnének.

– Még…gondolkodom rajta – mondtam végül.

– Jól hangzik – mondta apám, és bólintott. Anyám elmosolyodott, mintha csak azt a választ adtam volna, amire várt, még ha nem is mondtam nekik semmi konkrétat. Világos volt, hogy nem akartak most ezzel foglalkozni, jobb volt nekik azt gondolni, hogy a gyerekeik nyara többé-kevésbé el van rendezve, úgyhogy nekiállhatnak dolgozni. Mindketten az ebédlő felé araszoltak, ahol a laptopjaik szelíden, hívogatón világítottak. Sóhajtottam egyet, és a konyha felé indultam, hogy betegyem a cuccokat a fagyasztóba, mielőtt teljesen kiolvadnak.

– Emily! – Anyám kidugta a fejét az ebédlőből. Láttam, hogy az apám már elhelyezkedett a székében, kinyitotta a laptopját, és az ujjait nyújtóztatta. – Jött egy leveled.

Előbb lelassult, majd pedig dupla sebességgel kezdett verni a szívem. Egyetlen ember volt, aki rendszeresen írt nekem. De ezek nem is igazán levelek voltak, hanem inkább listák.

– Hol van?

– A mikrónál – válaszolta anyám, s visszament az ebédlőbe. Berohantam a konyhába, de már nem érdekelt az sem, ha az összes burrito ki is olvad. Arrébb dobáltam a tizenkét csomag zsebkendőt, és megláttam. Úgy álldogált ott a mikrónak támaszkodva, mintha semmilyen fontossággal nem is bírna. Egy számla mellett találtam rá, amely a fát szállító fickótól jött.

Nekem címezték. És Sloane kézírásával.

JÚNIUS

Egy évvel korábban

– Te most tényleg küldtél nekem egy listát? – kérdeztem. Sloane élesen rám pillantott, még majdnem a hatalmas zöld keretes napszemüveget is elejtette, pedig épp az előbb emelte fel.

A kezemben tartottam a papírt, a levelet, amelyet a mikrónak támasztva találtam aznap reggel, amikor rohantam, hogy felvegyem Sloane-t és ellátogassunk a legutolsó bolhapiacra, amit talált. Nem volt rajta feladó, csak egy szívecske. Rögtön felismertem Sloane kézírását, a nyomtatott és dőlt betűk keverékét.

– Ez történik akkor, ha háromszor váltasz iskolát harmadikos korodig – magyarázta egyszer. – Mindenki máshol tart, és az alapokat soha nem sajátítod el igazán.

Sloane és a szülei mindig költöztek. Összepakoltak és arrébb hurcolkodtak, amikor olyanjuk volt. Eddig csak a mozikban láttam ilyen vándoréletet, és fogalmam sem volt, hogy ilyen a valóságban is létezhet.

Mostanra megtanultam, hogy Sloane kifogásként használta ezt, amikor csak a kedve úgy tartotta. Nem csak a kézírását magyarázta ezzel, hanem azt is, hogy képtelen megérteni az algebrát, vagy hogy testnevelésórán nem tudott kötelet mászni, vagy épp vezetni. Ő volt az egyetlen a korunkbeli ismerőseim között, akinek nem volt jogosítványa. Lépten-nyomon panaszkodott emiatt. Állítása szerint, ahol korábban laktak, még nem volt elég idős hozzá, de nekem az volt az érzésem, hogy Milly és Anderson mindig valami sokkal izgalmasabb dologgal voltak elfoglalva annál, hogy autósiskolába járassák Sloane-t, és hogy esténként a vacsoraasztalnál kvízkérdésekkel üssék el az időt a szabályokat és a pontrendszert illetően, mint ahogy apám csinálta. Ha felhoztam a témát, hogy most itt, Stanwichben gond nélkül megszerezhetné a connecticuti jogosítványát, Sloane csak legyintett.

– Ismerem a vezetés alapjait – mondta. – Ha egy olyan buszon lennék, amit eltérítettek az autópályán és lelőnék a sofőrt, simán át tudnám venni.

Sloane szívesen sétált, amikor csak lehetősége nyílt rá – valószínűleg a nagyvárosokban alakíthatta ki ezt a szokását, ahol élt. És nem is csak Manhattanben, vagy Bostonban, hanem Londonban, Párizsban és Koppenhágában, és láthatóan egyáltalán nem bánta. Én viszont szerettem vezetni és boldog voltam, ha valahová elautózhattunk, miközben Sloane az anyósülésen üldögélt. DJ és navigátor is volt egyben, és mindig időben jelezte, ha a rágcsánk már fogytán volt.

Egy idősebb nő nagyon elszántan akarta megnézni a patinás mandzsettagombokat, arrébb lökött, mire én kitértem az útjából. Ez a bolhapiac is olyan volt, mint az összes többi, ahová mindig együtt mentünk Sloane-nal. Tulajdonképpen csizmát akartunk nézni neki. De mihelyst kifizettük a fejenkénti két dollárt, és behajtottunk a középiskolai parkolóba – amelyet a hétvégére potenciális kincsesbányává változtattak –, Sloane azonnal ahhoz a standhoz indult, ahol többnyire napszemüvegeket és ékszereket árultak. Amióta kézbe vettem a levelét, csak a megfelelő pillanatra vártam, hogy megkérdezzem róla. Vártam a pillanatot, amikor teljesen rám tud figyelni, de ez a kocsiban lehetetlen volt, szólt a zene és énekeltünk, és egy csomó mindent meg kellett beszélnünk. Na meg figyelni kellett az útra is.

Sloane rám mosolygott, miközben feltette azt a szörnyű zöld napszemüveget, amely elrejtette a szemeit, és egy pillanatig arra gondoltam, lehet, hogy zavarban van, amit még szinte soha nem láttam rajta.

– Csak holnap kellett volna megkapnod – mondta, s lehajolt, hogy megnézze magát az aprócska tükörben. – Reméltem, hogy akkor érkezik meg, mielőtt elindultok a reptérre. De errefelé túl gyors a posta.

– De mi ez? – kérdeztem, miközben átfutottam az oldalakat. Emily Skóciába megy! volt olvasható a lap tetején.

1. Próbáld ki a haggist{1}!

2. Nevezz legalább három embert „csitri”-nek{2}!

3. Mondd ki legalább egyszer, hogy „Elveheted az életemet, de soha nem veheted el a szabadságomat!”{3} (Hangosan és nyilvánosan mondd ki!)

És a lista folytatódott a másik oldalon, tele csomó olyan dologgal, mint a műlegyes horgászat, vagy megkérdezni az embereket, hogy nem tudják-e, hol találom J. K. Rowlingot – amit nem szándékoztam megtenni, és nem csak azért, mert csupán öt napra utazom el. A szüleim egyik darabját mutatták be az edinburgh-i Fringe Fesztiválon, így arra jutottak, hogy ez egy remek alkalom lenne egy családi utazásra. Hirtelen észrevettem, hogy a lista legalján volt még valami, apró betűkkel: Ha teljesítetted a listát, keress meg, és mesélj el mindent! Sloane-ra néztem, aki épp letette a zöld napszemüveget, és egy másik, macskaszemszerű, kerek napszemüveg felé nyúlt.

– A skóciai utazásodra! – mondta. A napszemüvegeket bámulta, majd odamutatott nekem pár keretet, és én tudtam, hogy a véleményemre kíváncsi. Megráztam a fejemet, mire ő bólintott és letette őket. – Azt akarom, hogy a legtöbbet hozd ki belőle.

– Nos, nem vagyok benne biztos, hogy hányat csinálnék meg ezek közül – mondtam, miközben óvatosan összehajtottam a levelet és visszatettem a borítékba. – De nagyon kedves tőled. Köszönöm.

Sloane rám kacsintott, majd tovább böngészte a napszemüvegeket. Láthatóan valami különlegeset keresett. A tavasz nagy részét azzal töltötte, hogy Audrey Hepburnt utánozta – vastag, fekete cicaszemeket festett magának és fekete, feszülős cicanadrágban járt –, de mostanában kezdett áttérni valami olyasmire, amit ő „a hetvenes évek Kaliforniájának” hívott, és olyan emberek tartoztak ebbe a stílusba, mint Marianne Faithfull, Anita Pallenberg, akiről soha nem hallottam, valamint Penny Lane a Majdnem híres című filmből, akiről már éppenséggel hallottam. Ma egy régies stílusú, hosszú ruhát viselt és a bokáján megkötős szandált. Hullámos, sötétszőke haja a vállára omlott és beterítette a hátát. Mielőtt megismertem Sloane-t, nem gondoltam volna, hogy van, aki így öltözködik, mint ahogy ő, anélkül is, hogy épp fotózásra menne. A ruhatáram sokkal gazdagabb lett, amióta Sloane-nal barátok lettünk. Leginkább ő választott nekem cuccokat, de volt, amit én találtam magamnak, és amikor együtt voltunk, elég bátornak éreztem magam, hogy fel is vegyem. Tudtam, hogy értékelni fogja.

Kiválasztott egy aranykeretes, enyhén ívelt napszemüveget, gyorsan felpróbálta, s odafordult hozzám a véleményemet kérve. Bólintottam, majd észrevettem egy srácot, aki nálunk pár évvel fiatalabbnak tűnt, és Sloane-t bámulta. Egy makramé nyakláncot tartott a kezében szórakozottan. Teljesen biztos voltam benne, hogy fogalma sincs róla, hogy a kezében tartja, és megsemmisülne, ha észrevenné. Sloane a legjobb barátnőm volt, az a fajta lány, akit még a tömegben is észrevesznek. Gyönyörű volt – hullámos haj, világoskék szemek, tökéletes, szeplős bőr –, de ez önmagában még nem lenne elég magyarázat. Olyan volt, mintha a birtokában lenne egy titok, és ha elég közel kerül hozzá az ember, talán még meg is osztja vele.

– Tetszik – mondtam határozottan, s elfordítottam a tekintetemet a fiúról és a nyakláncról. – Szuper jól áll.

Elvigyorodott.

– Szerintem is. Segítesz alkudni?

– Persze – mondtam könnyedén, s néhány lépésnyit eltávolodtam Sloane-tól a kassza irányába. Úgy tettem, mintha érdekelne egy pár förtelmes fülbevaló, amely mintha valamiféle flitterből lett volna. A szemem sarkából láttam, hogy Sloane felpróbál egy másik napszemüveget – egy feketét –, nézegeti egy kicsit, mielőtt odatenné a kasszához, amely mögött egy középkorú fickó képregényt olvasott.

– Mennyibe kerülnek a napszemüvegek? – kérdezte Sloane, miközben odaoldalogtam, s rápillantottam, mintha csak most venném észre, hogy mit nézeget.

– Huszonöt – válaszolta a fickó, fel se nézve.

– Á – nyögtem egyet, és megráztam a fejem. – Nem éri meg. Látod, még meg is van nyomódva.

Sloane kissé elmosolyodott, majd újra pókerarcot öltött. Tudtam, hogy meglepődött, amikor először fogtunk ebbe az alkudozós játékba. Könnyen belebújtam a szerepembe. De ha az ember a színház falai között nő fel, megtanul improvizálni.

– Igazad van – mondta, s közelebbről is megszemlélte.

– Nincs benyomódva – mondta a fickó, s letette a Jó Haverok című képregényt. – Csak régies.

Megvontam a vállamat.

– Én nem adnék érte tizenötnél többet – mondtam, majd egy pillanattal később láttam, hogy Sloane rám villantotta a szemét. – Mármint tíznél többet! – vágtam rá gyorsan. – Tíznél többet semmiképp.

– Hát igen – válaszolta Sloane, s lerakta a fickó elé, az előbbi szögletes keretű feketével együtt. – Amúgy is csak most érkeztünk. Előbb inkább nézzünk körül!

– Szerintem is – mondtam, s próbáltam úgy tenni, mintha a kijárat felé tartanék, anélkül, hogy valójában elmennék.

– Várjatok! – szólalt meg a fickó. – Tizenötért a tiétek. Utolsó ajánlat.

– Húszért mind a kettő – mondta Sloane, s egyenesen a pasas szemébe nézett.

– Huszonegy – alkudott a fickó rettentő bénán, de Sloane csak mosolygott, s elkezdett pénz után kotorászni a zsebében.

Egy perc múlva már jöttünk is kifelé, s Sloane az új napszemüvegét viselte.

– Remek munka volt – állapította meg.

– Bocs, hogy túl sokat mondtam először – szabadkoztam, miközben egy srác mellé léptem, aki egy hatalmas, cicás festményt cipelt. – Tízzel kellett volna kezdenem.

Sloane megrántotta a vállát.

– Ha túl alacsonyról indítasz, van, hogy az egész füstbe megy – mondta. – Itt van – mondta, s átadta a fekete napszemüveget. Most már végre láthattam, hogy egy régi Ray-Ban az. – Ez a tiéd.

– Tényleg? – rögtön feltettem, és mivel nem volt tükör a közelünkben, Sloane-hoz fordultam, hogy véleményezze.

Egy lépést hátrált, csípőre tette a kezét, s elkomolyodott, mintha kritikusan szemügyre venne, majd újra elmosolyodott.

– Nagyszerűen nézel ki – mondta, s elkezdett kotorászni a táskájában. Kivett egy eldobható fényképezőgépet, amelyet mindig magával hurcolt, és lefényképezett, mielőtt még az arcom elé tehettem volna a kezemet vagy megállíthattam volna. Annak ellenére, hogy volt okostelefonja, Sloane-nál mindig volt egy eldobható fényképezőgép, néha még kettő is. Nagy látószögű fényképezőgépe is volt, fekete-fehér, és vízálló is. A múlt héten kimentünk a partra, és úsztunk egyet, először idén nyáron. Sloane készített pár képet a víz alatt, majd győzedelmesen emelkedett ki, kezében a feje fölé tartott fényképezőgépével.

– Meg tudja csinálni ezt a telefonod? – kérdezte, miközben végighúzta a víz felszínén a gépét. – Képes rá?

– Na, milyenek lettek a képek? – kérdeztem, jóllehet hittem neki.

Bólintott.

– Önmagad vagy rajtuk. – Visszatette a fényképezőgépet a táskájába, és elkezdte nézegetni a standokat. Követtem Sloane-t. Egy vintage stílusú ruhákat árusító pult felé vette az irányt, majd visszafordult, hogy megnézzük a csizmákat. Lassítottam, hogy láthassam magam a tükörben, majd ellenőriztem, hogy biztonságban van-e Sloane levele a táskámban.

– Sloane! – kezdtem, s visszamentem, hogy csatlakozzam hozzá. Sloane a földön üldögélt, és elkezdte kicsatolni a szandálját. Rengeteg csizma volt körülötte. A kezemben fogtam a levelét.

– Miért postán küldted el? Miért nem adtad oda személyesen? – A borítékot, a bélyeget és a postai bélyegzőt néztem. Milyen sok munka van egy levéllel! – Miért levelezel velem egyáltalán? Miért nem mondod el inkább személyesen?

Sloane felnézett rám és elmosolyodott, s megcsillantak kicsit kusza, fehér fogai.

– Abban mi lenne a poén?

EMILY HUGHES

DRIFTWAY LANE 15

STANWICH, CONNECTICUT

06831

1. Csókolj meg egy idegent!

2. Csobbanj egyet meztelenül!

3. Lopj el valamit!

4. Törj össze valamit!

5. Penelope

6. Ülj meg egy lovat, te gyáva cowboy!

7. S. sgrt. 55. Keresd meg Monát!

8. Vedd fel valahová a hát nélküli ruhádat!

9. Táncolj hajnalig!

10. Suttogj el egy titkot a sötétben!

11. Ölelj meg egy Jamie nevezetű embert!

12. Éjszakai almaszedés

13. Aludj a szabad ég alatt!

Az ágyamon ültem, és olyan szorosan markoltam az új listát, hogy az ujjbegyeim egészen kifehéredtek.

Nem voltam benne biztos, hogy mit jelent mindez, de legalább valami történt. Sloane-tól jött. Ő küldött nekem egy listát.

{1} Hurkaszerű skót étel.

{2} A csitri a lány szó skót megfelelője.

{3} Idézet a Rettenthetetlen című filmből, mely William Wallace skót szabadságharcát dolgozza fel.