A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jo Jakeman: Sticks and Stones, Harvill Secker, 2018

Fordította

GÁLVÖLGYI JUDIT

Copyright © Jo Jakeman

Hungarian translation © Gálvölgyi Judit, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Gimes Katalin

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5763-54-0

Jamesnek

Aki mer, az nyer.

1. FEJEZET

PHILLIP TEMETÉSÉNEK NAPJA

Arra számítottam, hogy szabadnak, a vállamra nehezedő tehertől megkönnyebbültnek érzem majd magam, ám amikor a függöny összezárul Phillip Rochester szaténnal bélelt koporsója előtt, csupán azt érzem, hogy összeszorul a gyomrom.

Naomi az első sorban ül, kényelmetlenül fészkelődik, amint a gyülekezet suttog a háta mögött. Sötét árkok húzódnak a szeme alatt, ahol a szétsírt szemfesték végigfolyik az alapozón. Kíváncsi volnék, miért sír, mert azok után, amiket Phillip tett, az biztos, hogy nem őt siratja.

A lelkész olyan emberről beszél, aki csöppet sem hasonlít ahhoz a Philliphez, akit én ismertem, kis híján én is könnyet ejtek. Ez a hazugságok és elhallgatások ideje, nem az igaz megállapításoké.

Bal hüvelykujjammal csavargatom a jegygyűrűmet. Kísérőgyűrű nincs. „Túlságosan csicsás, Immie. Te nem olyan lány vagy.” Ötszáznegyvennyolc nap telt el azóta, hogy Phillip elhagyott. Tudom, hogy le kellene vennem a jegygyűrűt, de nincs annyi szappan, amennyi ki tudna szabadítani a csapdából. A házasságon belüli bántalmazásoktól megkérgesedett a kezem, a derekam és a szívem.

Én öt sorral hátrébb ülök, ahogy az egy elvált feleséghez illik. Vajon valóban az özvegye vagyok? A válás nem zárult le. Az iratok még mindig a kredencen hevernek a kifizetetlen számlákkal és a kondoleáló levlapokkal együtt. Képzeljék csak el! Én, az özvegy.

Egyesek azt mondhatnák, egyáltalán nem kellene itt lennem. A régi életemben ismert barátaim próbálnak nem bámulni, de nem sikerül nekik. Amikor találkozik a tekintetünk, valami félénk beismerést, amolyan sajnálkozásfélét látok, mielőtt lesütik a szemüket, és a kápolnaajtóhoz surrannak. Egyikük sem jelentkezett nálam, miután Phillip lecserélt. Vele mentek tovább az új életébe a Bruce Springsteen CD-kkel és a kávégéppel együtt.

Anya mellettem ül, felváltva ciceg és sóhajtozik, nem tudja, most haragudjon, vagy szomorkodjon. Megígérte, hogy a szertartás alatt nem fog beszélni, és bár majdnem belehalt, betartotta az ígéretét. A tekintete lyukat éget a halántékomba. Tudom, hogy az orrlyuka kitágul, mint mindig, amikor nincs ínyére valami. Anya szeme általában többet mond, mint a szája, és sajnálom, hogy nem kértem meg, tartsa csukva a szemét is.

Nem értettünk egyet abban a kérdésben, hogy jelen legyen-e Alistair az apja temetésén. Anya szerint hatévesen még túl fiatal hozzá. Szerintem itt kéne lennie, hogy elbúcsúzzon, és fenntartsa annak a látszatát, hogy Phillip hiányozni fog. Anya nyert. Egyes csatákat nem érdemes megvívni. Inkább héliummal töltött lufikra kötöttünk cédulákat. Amelyek felszállnak és elszállnak. Ég veled, apuci. Rohadj meg a pokolban, Phillip.

Egyszerű virágok vannak a krematórium előtt, és láthatatlan forrásból Pachelbel{1} Kánonja szól. Mindent gondosan úgy rendeztek el, hogy fehérre mossa a halál sötétjét, és fertőtlenítse a falakat a romlás bűze ellen. Amolyan választóvonal, ha úgy tetszik, halál és halotti tor között. Naomi lefoglalta a termet a Régi Harangban, de nem megyek oda, nehogy a sherry megoldja a nyelvemet, és úgy mosolyogjak, ahogy temetésen nem illő.

Amint a gyászolók elhaladnak mellettünk, kioldalazunk a padsorból, kezünkben a szertartásrenddel. Phillip fényképe a címlapon groteszkül vigyorgó kísértet. Azelőtt készült, hogy előléptették nyomozóvá. Legalább egy évtizeddel ezelőtt. Akkoriban úgy véltem, igen jóképű abban az egyenruhában.

Anya sorban áll, hogy kondoleáljon Naominak. Rövid beszélgetés lesz, mert anyának nemigen van jó véleménye Naomiról. A legjobb barátnőm, Rachel a körzeti rendőrfőnökkel, Chris Millerrel beszélget, a vállán piros stóla. Nem volt hajlandó feketébe öltözni. Ahogy igen helyesen mondta, a fekete a tisztelet jele. Rachelnek és Chrisnek hasonló véleménye volt Phillipről. Reméltem, hogy Chris vezeti majd a Phillip halálát vizsgáló nyomozást, de messzebbről hoztak valakit. Semlegest.

Érzékelem a hátam mögött Rubyt, és ügyelek, nehogy szemkontaktusba kerüljünk. Véraláfutás színű, áttetsző ruhát visel, ez a legsötétebb öltözéke. Életemben most először látom cipőben. Általában mezítláb vagy könnyű vietnami papucsban szokott megjelenni, nem tudni, ezúttal megadta-e magát az illendőségnek, vagy fölszerelkezett, hogy táncolhasson Phillip sírján. A leghátsó sorban ül, amilyen messze csak lehet a koporsótól, ahogy ex-ex-exfeleséghez illik. Az első Mrs. Rochester, az asszony, akivel Naomit és engem is összemértek, jégfehér papír zsebkendőt szorít az orra alá, a gyász fertőzése elleni illatos védőszerként.

Elaraszolok a szemtörölgetők és kézfogók előtt, odakinn érzem az arcomon a napfényt, beszívom a frissen vágott fű illatát. Pislogok a hirtelen jött, vakító fénytől, áruló könnycsepp jelenik meg a szememben.

Egy idegen fogja meg hideg kezével a könyökömet amolyan tudom-milyen-érzésként, de hogyan is tudhatná? Mindössze hárman vagyunk itt – Naomi, Ruby és én –, akik tudjuk, milyen kielégítő érzés, hogy Phillip Rochestert elérte a megérdemelt halál.

2. FEJEZET

HUSZONKÉT NAPPAL A TEMETÉS ELŐTT

A Pajta amolyan új-régi ház. Csak egyszintes, de bungalónak nem nevezhető. Nagy, homokszínű téglák és kis, sötét ablakok rikító zöldre festett kerettel azt mutatják, hogy a történelmet felületesen futották át. Mindent ócskásboltokból és árverésekről szereztek be, és felújítottak. A réginek új kinézetet, az újnak régiest adtak.

Soha nem tettem még be a lábam a Pajtába. Nevetséges volt, hogy a pajták inkább kívánatos lakóhelyek lettek emberek számára, mint állatkarámok. A gazdák vagyonokért adtak el rozoga csűröket építési engedéllyel, én sem tudtam volna jobb lakást elképzelni Phillipnek és a nőjének.

Becsöngettem, és vártam, amint a csöngetés visszhangja végigfutott az előszobán. Ellenőriztem a fegyverzetemet; kézitáska a mellkasom előtt, szorosan a csuklómra simuló bőrkesztyű, a nyakamon a sál, akár a szalagok a májusfán.

Nem volt könnyű látnom Phillipet az új életében, az új házában, az új barátnőjével, de nem rólam volt szó. Hanem Alistairről.

Megegyeztünk, hogy felnőttként kezeljük az egészet. Civilizáltan. A fiunk kedvéért. Csakhogy ott volt még egy olyan apróság, mint a válás véglegesítése, és ez nem a legjobbat hozta ki egyikünkből sem.

Papíron barátilag megfelezünk mindent.

Jóban és rosszban.

Gazdagságban és szegénységben.

Betegségben és egészségben.

Ha Phillipen múlt volna, nekem jutott volna a rossz, a szegénység és a betegség, a többi pedig neki. Az ügyvédem azt mondta, a bíróságon még senki nem nyert. Mire közöltem, ha Phillipről van szó, én semmiképpen nem nyerhetek.

Alistair nem szenvedett, amikor az apja elhagyott minket. Valójában sokkal jobbnak találta az életet. Mert én biztosan. A váltakozó hétvégék összeszorított fogakkal és műmosolyokkal zajlottak. Csakhogy az utóbbi időben Phillip többet akart, mint amennyit hajlandó voltam adni. Több családi együttlétet Alistairrel és egy nővel, aki nem tartozik a családhoz, több ott alvást, ahol sosem volt alvás. Minél többet akart, annál kevesebbet kívántam adni.

Minthogy a telefonhívásaimra nem érkezett válasz, az ügyvédem leveleire sem, úgy döntöttem, váltok „egy-két szót” Phillippel, ám a Pajta előtt állva fogalmam sem volt, mi legyen az az „egy-két szó”.

Ismét megnyomtam a csengőt kesztyűs ujjammal, amikor nyílt az ajtó. Lépések.

A férjem barátnője nyitott ajtót, szinte pucéran. Széles farmerövet kapott fel a csípőjére szoknyaként, kíváncsi lettem volna, mennyit fizetnek a fűtésért. Vékony karját összefonta a melle alatt, a szája sarkában halvány, megvető mosoly bujkált.

Hosszú, vörös haja festett volt, de illett világos bőréhez és barna szeméhez. Csak bámultam a szempilláját, olyan vastag és hosszú volt. Valódi? Mű? A kérdések éppúgy illettek volna a nőre, mint a hajára meg a szempillájára. És a mellére.

– Imogen. Milyen kedves meglepetés – mondta.

Figyelmeztethette volna magát, mielőtt megszólalt, mert az arca elárulta, hogy hazudik.

– Üdv, Naomi. Itthon van? – kérdeztem.

– Még nincs.

– Bemehetek, és megvárhatom?

– Tud róla, hogy idejött?

– Üzenetet hagytam a mobilján.

Várakozva néztünk egymásra; ő elvárta volna, hogy elmenjek, én pedig elvártam volna, hogy legyen modora, bár az én modorom nem engedte, hogy ezt meg is mondjam neki.

– Akkor jöjjön be, de le köll vetnie a cipőjit.

Ismeretlen, nehezen felismerhető akcentussal beszélt, talán Derbyshire-t és a birkatenyésztést juttatta az eszembe. Lehetséges, hogy ezért érezte magát otthon a Pajtában.

Udvariasságból azt mondtam neki, szép az otthona, és még csak nem is hazudtam. A háznak fehér illata volt; vanília, liliom és a napon száradó ágynemű illata. Minden krémszínű vagy halványszürke volt, mintha az ember alacsonyan úszó felhőben járna. Óvakodj a légörvénytől, gondoltam. Odakapta a fejét, hogy rám pillantson, magam sem tudtam, kimondtam-e hangosan, vagy csak magamban beszéltem.

– Gyönyörű – mondtam –, egyszerűen gyönyörű.

Várt, amíg lehúztam a csizmám cipzárját. Szemrevételezte régi zoknimat, és mintha öt centit nőtt volna. Dühöngtem magamban, kopottnak és ápolatlannak éreztem magam a lakkozott körme és a kihúzott szemöldöke mellett.

– Az újjáépítés rohatt egy rémálom volt. A gerendák – mutatott a fejünk fölé – az itteni templom eredeti gerendái. Asziszik, azután használták fel őket a gazdaság építéséhez, hogy a templom leégett. Műemlékvédelem alatt állnak. Külön engedély köllött, hogy ezt az egészet megbontsuk, oszt baromi óvatosan köllött csinálni mindent.

Eljátszotta, hogy bosszankodik, ami elárulta, hogy igen büszke az otthonára.

– Tényleg? – adtam alá a lovat. – Micsoda hűhó holmi újrahasznosított fadarabokért!

Levettem a kesztyűt és a sálat, összehajtottam, és betettem őket a Mary Poppins-táskámba, használt papír zsebkendők, régi receptek és Pokémon kártyák közé.

Ha nem lett volna a fiam mostohaanyja, és fele olyan idős és súlyos, mint én, akkor sem kedveltem volna Naomit. Azok, akik nem ismerték Phillipet, azt hitték, féltékeny vagyok. Ha panaszkodtam Phillipre, úgy gondolták, a keserűség beszél belőlem, hiszen lecseréltek egy fiatalabb nőre, és fordított esetben én is ezt hittem volna. Nem ismertem Naomit, és nem is óhajtottam megismerni. Hamarosan úgyis ki lesz rúgva. Ahogy az autókat, Phillip mást is háromévente szeretett cserélni. Az én álláspontomból Naomi üresfejű és önimádó volt. Túlságosan csinos ahhoz, hogy rendes ember legyen, mert a mindenség egyszerűen nem így működik.

Naomitól Phillip jól nézett ki. Ő volt a szerető, a cinkos, a neonfelirat, amely azt hirdette, még működik a farka. A külvilág előtt Phillipre újra rátalált a szerelem a házasságunk csődje után. Vagy kicsit korábban, ha az ember elolvassa az sms-eit, amikor kimegy a szobából. Egyedülálló anya voltam a harmincas éveim vége felé. Nem kívánatos. Elhagyott. Magányos, ütött-kopott bőrönd, amely még egyszer körbefut a repülőtér csomagszállító szalagján.

– Kávét vagy teát? – kérdezte.

– Filteres kávé?

– Instant.

– Akkor teát. Köszönöm.

A szemembe nézett, majd gyorsan pislogott, szemhéja leadta a morzejelzést: tehén, aztán eltűnt a konyhában. Nem voltam képes uralkodni magamon. Nem állt szándékomban megkönnyíteni a dolgát.

Más italra nem vágytam, mint tiszta, jeges vízre, de mit csináltunk volna ilyen lehetetlen helyzetben, ha nem teázunk, hogy elüssük az időt, nem fogjuk a teáscsészét, hogy valami legyen a kezünkben, nem kortyolgatjuk a teát, hogy ne járjon el a szánk?

Körülnéztem a nem nagyon díszes szobában, kezem közben a táskám fogantyújával játszott. Phillip utálta a rendetlenséget. Azért nem hozott el hozzánk szinte senkit, mert nem voltam képes megütni az ő mércéjét. Már magam sem tudtam, ő kényszerített rá, hogy féljek a felfordulástól, vagy mindig is hajlamos voltam rá. Persze mostanában már Phil volt a megszólítása. Újra feltalált név. Nem tudom, kit akart meggyőzni vele.

Az ablak alatti bükkfa asztalon tizenhárom különböző keretezésű fénykép volt. Tizenhárom. Jóságos ég, miért tizenhárom? Fogtam azt, amelyiken Phillip volt látható könnyűbúvár szemüvegben, és összehajtogatott sálamba tettem. Tizenkettő. Sokkal jobb. Lekerekített, kerek és szelíd szám. Ellazult a vállam, és a mellkasomat szorító izgalom jelentősen enyhült.

Magamban elmosolyodtam, elégedetten, amiért sikerült megoldanom egy esetleg veszélyes helyzetet. A terapeutám megtanított néhány légzőgyakorlatra, de néha egyszerűbb volt teljesen eltávolítani a problémát. A legkevésbé sem volt szükségem arra, hogy pánikrohamom legyen a Barátnő előtt.

Néztem a megmaradt, páros számú fényképet. Phillip és Naomi a tengerparton, egy esküvőn, delfineket csókolgatva. Naomi macskanő, Phillip pedig testes Batman. Évekig ez volt az állandó jelmeze. Bűnüldözői énje mindig nagyon fontos volt neki. Phillipnek az volt a baja, amit én hőskomplexusnak neveztem. Elbukott a tűzoltó vizsgán, mivel sokat lógott az iskolából, a Királyi Légierő szóba sem jöhetett, és – bár az egyenruha itt nem volt annyira csábító – a rendőrség eléggé jó volt neki.

A munkája hozta össze a bájos Naomival is. Mesélt nekem a nőről, aki nem tudta abbahagyni a nevetést, amikor Phillip megállította gyorshajtás miatt. Ahogy elmesélte, arra célzott, hogy aranyos nénike volt, akinek már egyáltalán nem lenne szabad vezetnie, nem pedig arra, hogy vonzó kamaszlány, akinek nem kéne más férjére meresztgetnie a szemét.

A közlekedési kihágásoknak általában kétféle további menete volt. Vagy kifogásokat talált a sofőr; késés, nem látta a táblákat, szül a felesége, haldoklik a szülő. Vagy korruptnak kiáltották ki a rendőrt; hogy elveszi ártatlan emberek nehezen megkeresett pénzét; miért nem üldözi inkább a valódi bűnözőket?

Ám a volánnál ülő nő csak hátravetette a fejét, és kacagott.

– Tudja, miért állítottam meg? – kérdezte Phillip.

– Mert hülye vagyok.

– Ez harminc mérföldes zóna.

– Nem harminccal mentem – mondta a nő. Rázta a fejét, de mosolygott.

– Mi olyan vicces? – kérdezte Phillip, mert nem értette a nő viselkedését.

– Semmi értelme tagadnom, igaz? Oda a jogsim is. Úgy gyűjtöttem a pontokat, mintha sosem lenne holnap. Ha nem nevetnék, akkor sírnék.

Csak jóval később tudtam meg, hogy Phillip azzal engedte el a lányt, hogy majd az utána jövő kocsit csípi el. Naomi persze alig várta, hogy megköszönhesse, és Phillip csak egy dolgot szeretett jobban, mint elkapni a rosszfiúkat: elkapni a lányokat.

Naomi bevonaglott a szobába, léptei zaját felfogta a vastag szőnyeg.

– Tea – tette le a tálcát a kifogástalanul tiszta tükörasztalra. Se kisgyerek szurtos ujjlenyomatai, se csészék vagy poharak karikái.

– Kösz. Éppen a fényképeket csodáltam. – Naomi és az asztalka közé álltam, hogy ne vegye észre a hiányt.

– Miért?

A kérdés mellbe vágott. Miért? Mert kíváncsiskodom? Mert tudni szeretném, hogy a te életed jobb-e az enyémnél?

– Nem is tudom – mondtam. – Szépek, nem igaz?

Megvonta a vállát, lehuppant a kanapéra. Én leültem vele szemben, mosolyogtam.

Ez volt az első alkalom, hogy Naomi meg én egy szobában voltunk, anélkül hogy Phillip ott cirkált volna körülöttünk, mint oroszlán a zsákmánya körül. Bármit mondhattam volna. Könnyíthettem volna a lelkemen. Eljátszhattam volna a megcsalt feleség szerepét. Tudta-e vajon Naomi, hogy Phillip ismét félre fog lépni? Vagy volt annyira ostoba, hogy elhiggye: ez szerelem?

Naominak ez jó alkalom lett volna, hogy bocsánatot kérjen tőlem. Nem mintha bántott volna, hogy Phillip az övé, mert Phillip immár az ő gondja volt, ám a hétköznapi tisztességnek kellett volna annyira piszkálnia a lelkiismeretét, hogy oldja a köztünk levő feszültséget.

Phillippel már évekkel korábban véget kellett volna vetnünk a házasságunknak, tehát nem a frigy felbomlása zaklatott fel. Nem annyira a férj elvesztése izgatott, inkább szerettem volna nyerni egy barátnőt. És amikor a legjobb formámat futottam, akkor sem igen voltam társas lény.

– Philnek már meg köllött volna jönnie a munkából – mondta Naomi az órára pillantva.

– Úgy van – néztem én is az órára. – Dolgozik ma? Mert mielőtt idejöttem, beugrottam az őrsre, és azt mondták, a héten nem dolgozik.

Naomi nem nézett a szemembe. A festett szemöldök alatt meglepődést láttam, ám Naomi hangja nyugodt és csöndes volt.

– Elfelejtettem. Orvosnál van.

– Remélem, semmi komoly.

– Tessék?

– Amiért Phillip orvoshoz ment.

– Ó! – nézett ki az ablakon, a gondolatai máshol jártak, két szemöldöke összeszaladt. – Nem.

– Kár.

A teámért nyúltam, és magamban megállapítottam, ez keserűen és gyűlölködőn hangzott, és utáltam Phillipet, amiért előhozta ezt az oldalamat. A kezem reszketett az erőlködéstől, hogy nyugodtnak látsszam, és kiöntöttem a teát az asztalra. A tejes léből két csöpp a krémszínű padlószőnyegre hullt, mielőtt alátartottam volna a kezem.

Naomi összerezzent. Nagy levegőt vett.

– Hoppá! – mondtam. – Sajnálom.

Naomi megdermedt. A Phillippel töltött évek során szakértője lettem a testbeszédnek, a levegőben szinte észrevehetetlen vibrálás megfejtésének. Naomi a hüvelyk- és a mutatóujja közti lágy részt dörzsölte. Ismertem azt a pontot. Emlékeztem az érzésre. Egy pillanatig egyikünk sem moccant. Csak bámultam Naomira.

Gyöngyözött a homlokom, miközben fáztam. Kinyílt a múlt egyik ajtaja, és hideg huzatként áradtak be az emlékek. Phillip többször is addig feszítette hátra a hüvelykujjam, amíg térdre estem. Ráadásul a bal kezemen, ahol Naomi is dörzsölte. Így nem akadályozott a házi munkában, a vasalásban, a vacsorafőzésben. Phillip kihozta a legtöbbet abból, amit rendőrként megtanult. Hasznos volt tudni, hol vannak az érzékeny pontok. A legnagyobb fájdalom, a legcsekélyebb erőfeszítés. Alig volt ez több játszótéri csetepaténál, bíróság előtt meg sem állt volna, de tudtam, minek a kezdete.

Naomi észrevette a tekintetem, és a felismeréstől összekapta magát. A szemében egy pillanattal előbb még félelem ült, most összehúzta a szemét, kemény pillantást vetett rám. Szóra nyitottam a szám. Annyi mondandóm volt, ám ahogy a szavak próbáltak megfelelően felsorakozni, Naomi kivonult a konyhába. Vigasztaló szavaim felszálltak a műemlék gerendák fölé, úgy lógtak rajtuk, mint a pókhálók.

Felálltam, ismét a fényképekre pillantottam. A képen, ahol Phillip átkarolta Naomit, mintha most kicsit szorosabban fogta volna a kelleténél. Naomi mosolya erőltetett volt. Nem csoda, hogy tizenhárom kép állt az asztalkán. Tizenhárom. Egyeseknek szerencsétlen. Naominak is szerencsétlen.

Naomi ronggyal és tisztító permettel sietett vissza. Dörzsölni kezdte a bézs foltokat a szőnyegen. Egyszeriben törékenynek látszott, mintha áthatolna rajta a fény, és nem hagyna árnyékot. Szerettem volna megérinteni a vállát, ám a hirtelen váltás a megvetésből az együttérzésre zavarba hozott. Szükségem volt némi időre, hogy rendezzem a gondolataimat.

– Annyira sajnálom. Segíthetek valamiben? – kérdeztem.

A kérdés kétértelmű volt, mintha szándékosan öntöttem volna ki a teát, sőt. Kimondatlan szavak bújtak meg a sarkokban.

– Nem. Minden rendben.

– Sosem emlékszem, hogy mi a jó a foltokra. És maga? A só, igaz? De azt hiszem, az csak vörösborra jó. Otthon gyakrabban öntök ki bort, mint teát. Nem mintha több bort innék, mint teát… csak azt könnyebb kiönteni, nem igaz? Biztos a poharak miatt. Talán bögréből kéne innom a bort.

Megkockáztattam egy kis kacajt, amely elveszett a tágas szobában.

Naomi nem vett rólam tudomást.

– Szeretné, ha elmennék?

A menekülési vágytól izzadságcseppek jelentek meg az ajkam fölött. A menekülni vagy harcolni reakciótól gyorsabban dobogott a szívem, és nem volt kedvem a csatározáshoz.

Naomi letörölte az asztalról és a szőnyegről a teát, ám az utóbbin apró folt maradt.

– De maradhatok is, ha beszélni szeretne velem. Tudja, mielőtt Phillip hazaér.

Hátraült a sarkára, kisimított egy hajszálat szív alakú arcából. Markoltam a táskám, és lassan leereszkedtem a kanapé karfájára.

– Ne üjjön oda! Phillip nem szereti, ha a karfán ülnek.

Gyorsan felálltam.

– Bocsánat. Mit is akart mondani?

– Semmit. Menjen el.

– Biztos?

Az órára pillantottam. Naomi az előbb azt mondta, hogy Philnek már haza kellett volna érnie.

Bármelyik pillanatban megjöhet. Készen arra, hogy szembeszálljon velem a válás ügyében.

Vagy amiért erőszakos voltam Naomival.

Esetleg azért, mert teát öntöttem egyáltalán nem praktikus szőnyegére. A szembeszegülés egyszeriben nem látszott annyira fontosnak, mint önmagam védelme, belenyúltam a táskámba, az egyik oldalra toltam az elcsent fényképet, és elővettem egy vastag, fehér borítékot.

– Rendben van. Ha biztos benne, hogy semmit sem tehetek.

Naomi lepermetezte a szőnyeget, és körkörös mozdulatokkal dörzsölte a foltot.

– Megkérné Phillipet, hogy hívjon fel? A válási papírok miatt. Nyilván magának éppen annyira fontos, hogy vége legyen ennek az egésznek… Tessék, itt hagyhatom ezeket magánál, ha Phillipnek esetleg nem továbbították az ügyvédei?

Az asztalra tettem a borítékot, Naomi pedig dörzsölte a foltot.

– Azt hiszem, a hivatalos megegyezés mindannyiunk javára válna. Biztosítaná, hogy bizonyos kötelességek… teljesüljenek.

– Magának aztán van bőr a képén – állt fel Naomi.

– Tessék?

– Mérgezi azt a fiúcskát, amióta csak Phil elhagyta magát.

– Micsoda?

– Haggya, hogy a szerelem nélküli házassága…

– Egyáltalán nem erről van szó!

– …tönkretegye Alistair kapcsolatát a papájával, és mire felnő, gyűlölni fogja magát!

Bekövetkezett egy néma, dermedt pillanat, amikor nem hallottam mást, csak önnön lélegzésemet. Az arcunk néhány centire volt egymástól, láttam Naomi szemében a dühöt. Kínos helyzetben volt, hát kitört. Túlságosan is ismerős volt a dolog.

Ez volt az a pillanat, hogy elmondjam neki, megértem; hogy tudom, mire képes Phillip. De nagyot lélegeztem, és a szavak elszálltak, akár a pitypangfejek a szélben. Minden szolidaritás-érzésem eltűnt, amikor anyaként elítélt.

– Nos, ha így érzi…

Kimentem a szobából, csak azért álltam meg, hogy a csizmámat felvegyem. Naomi utánam kiabált valami olyasmit, hogy képtelen vagyok élvezni az életet, no meg féltékeny vagyok, amiért egyedül maradtam. Keserű vén tyúknak nevezett. Valamiféle elégedettséggel vigasztalódtam. Én legalább megpróbáltam. Mit tehetnék még, ha nem hagyja, hogy segítsek?

Naomi még akkor is kiabált, amikor halkan betettem magam mögött az ajtót. A kirohanása jó ürügy volt számomra, hogy ott kell hagynom őt és az életet, amely egykor az enyém volt. Talán mosolyognom kellett volna, amikor beindítottam a kocsit, és visszaértem a főútra. Talán elégedettnek kellett volna lennem, amiért Naomi sem él olyan tökéletes életet, amilyet mutatni szeretne.

De nem volt ő sem más, mint én.

A vállam előrebukott, és egyenetlenül potyogtak az ölembe a könnyek. Tévedtem, amikor azt hittem, valaha is teljesen megszabadulhatok Philliptől. Majdnem két éve, hogy erőszakoskodott velem, és elegendő volt öt perc a barátnőjével, hogy a sérüléseket újra frissnek érezzem. Éreztem, ahogy az ujjai a karomba markolnak; láttam vicsorító képét, amikor a szemembe vágja, hogy nem vagyok jó semmire. Naiv voltam, amikor azt hittem, valaha is elenged a múlt.

3. FEJEZET

HUSZONEGY NAPPAL A TEMETÉS ELŐTT

Rachel elkapta a tekintetem, és fejével a lift felé bökött. Az asztalomon csörgött a telefon, hát feltartottam szétterpesztett ujjú kezem, mutattam, hogy öt perc múlva.

– Itt Imogen. Miben segíthetek?

Levettem a szemüvegem, megfogtam a tollat. A vonal végén csönd volt, mégis tudtam, hogy van ott valaki. Zavaró volt a hallgatás.

Láttam a telefon képernyőjén, hogy múlnak a másodpercek. Mindössze annyit hallottam, hogy kopp-kopp-kopp, a szemben lévő íróasztalnál kopogtak Claire körmei a billentyűzeten.

– Halló – mondtam. – Itt Imogen.

– Ne gyere a házamba többé – szólalt meg egy hang.

– Phillip? – dőltem hátra a széken. – Ha egy pillanatig…

– Ha mondani akarsz nekem valamit, használd a telefont, mint egy normális ember.

– Hívtalak. Nem kaptad meg az üzenetemet?

– Arra nem gondoltál, hogy dolgom van?

– De, csakhogy…

– Majd visszahívlak, ha ráérek.

– Sajnálom, csak… – Mihelyt elnézést kértem, megbántam.

Nagy irodában dolgoztam, ahol sok íróasztal volt, és mindenki úgy tett, mintha nem figyelne a másik beszélgetéseire. Az emelt hangra vagy a suttogásra a pletykára éhes fülek felfigyeltek. A farkasok prédát szimatoltak. A füleket követő szemek kipirult arcomról leolvashatták, hogy megaláztak. Igyekeztem higgadtan beszélni.

– Csak a… a…

Elveszítettem a beszédkészségemet Phillip előtt. Minthogy mindig lecsapott a hibáimra, kinevette a dadogásomat meg a habozásomat, nehezemre esett összefüggő mondatokban beszélni.

– …a papírmunkát szerettem volna felgyorsítani. Mindenképpen eljuttattam volna hozzád, de úgy véltem, gyorsabb, ha odaviszem a papírokat. Megnézted már őket?

Vártam a választ, de nem jött. A telefonban néma csönd volt.

– Phillip? – mondtam. – Mit gondolsz? Elképzelhető, hogy aláírd, és eljuttasd az iratokat az ügyvédemhez ezen a héten?

Még mindig semmi.

Előrehajoltam, megnéztem a telefonom képernyőjét. A dátumot és az időt mutatta. Semmi mást. A hívásnak vége volt.

A fülemhez szorítottam a kagylót; annyira nyomtam, hogy a fülbevalóm hátsó része kis híján kilyukasztotta a puha bőrt a nyakamon. Hirtelen valahol az irodában fölnevettek. A velem szemben ülő Claire felpillantott, és cicegett.

– Rendben – szóltam bele a süket telefonba. – Tökéletes lesz. Köszönöm.

Claire nézett, én meg az ég felé fordítottam a tekintetem. Férjek, mi?

Háromig számoltam.

– Ne légy csacsi. Nem kell bocsánatot kérned. Igazán nem. Egyébként sem használnám a gúnyolódó szót.

Négyig számoltam.

– Kedves tőled. Hagyd abba, kérlek, zavarba hozol.

Egy. Kettő.

– Te is. Vigyázz magadra. Szia!

Letettem a telefont, fölvettem a szemüvegem, és írtam még egy pontot a tennivalóim listájához, ami így nézett ki:

Felhívni az iskolát a szülők estje ügyében

Készpénz a gyermekvigyázónak

Kiadások, nyomtatvány benyújtása

Legépelni az értekezlet jegyzeteit

A lehető legfájdalmasabb módon megölni Phillipet

A szokásosnál több ideig tartott, amíg összeszedtem magam. Claire elutasította a felajánlásomat, hogy hozzak neki valamit, mutatta a Tupperware dobozt az otthonról hozott salátájával.

Lifttel mentem a legfelső emeleten lévő kávézóba. A padlótól a plafonig érő ablakokból kilátás nyílt az irodaházakra és a kanyargós utcákra az egybegyűlt koffeinvadászoknak, akik úgy szagolták ki a kávét, mint a hőérzékelő rakéták. A délelőtt sütött muffin illata mindenkit becsábított. „Elvitelre” előkészített, tetővel ellátott kartonpoharakon fekete filctoll feliratok hirdették, hogy Dominicnak és Sarah-nak.

Rachel integetett, amikor meglátott, mintha nem vettem volna észre már a liftajtó nyitódásakor száznyolcvanhárom centis szőke barátnőmet, napszemüvegét a fejére feltolva. Rachel meg én nem ugyanazokra a helyekre jártunk, nem ugyanazokban a körökben forogtunk. Tulajdonképpen én semmilyen körökben nem forogtam. A munkahelyem és az otthonom között cikáztam. Útjaink sosem keresztezték volna egymást, ha nem kerül sor arra a piás karácsonyi bulira. Ő volt részeg, és én húztam hátra a haját.

Fiatalabb volt nálam, a hétvégéért élt, és szilárd elhatározása volt, hogy sosem megy férjhez. Ő barnító permetekre, manikűrre és koktélokra költi a pénzét, én iskolai egyenruhára, vécépapírra és turmixra. Rachel az egyetlen, akinek elárultam, hogyan bánt velem Phillip. Hónapokig noszogatott, hogy hagyjam el, és amikor Phillip hagyott el engem, Rachel bulit rendezett a tiszteletemre.

– A szokásost rendeltem – tolta elém Rachel a kávét.

– Hogyhogy? Már Merlót is árulnak?

Fölnevetett, bár inkább ugatásnak hangzott, mint kacajnak.

– Szóval – kezdte. – Azt olvastam…

– Tessék?

– Oké, képek is voltak. A cikkben mindenesetre az állt, hogy egy házasság, még a tiédhez hasonló pocsék házasság vége is nagy dolog, érted? Még ha magad is azt akartad, hogy véget érjen, fel kell dolgoznod. És természetes, hogy az ember dühös. Ki kell a gőzt ereszteni.

– Már majdnem két éve…

– Aha, és még mindig nem léptél tovább. Jól meg kell ütnöd valamit. Keményen. Ezért arra gondoltam, járjunk bokszolni.

– Rachel…

– Ne, hallgass végig! Csak nők járnak oda. Rum Punchnak vagy ilyesminek hívják a helyet. Mit szólsz hozzá?

– Elhatároztam, hogy a megbocsátás ősi, régen elfeledett módszerét alkalmazom. Semmi bajom, Rach, hidd el. No és – mondtam –, visszatérve az előzőekhez…

– Passzív agresszív. Az vagy. Jobban tennéd, ha jól pofán vágnád azt a lányt. Vagy a férjed. Vagy mindkettőjüket. Ha kiürítenéd ezt a szervezetedből. És ideje lenne már randiznod.

– Nem tehetem. Amíg Alistair ilyen kicsi. Egyáltalán, hallasz engem? Híreim vannak.

Rachel hátradőlt, kortyolt egy kis habos kávét, tudomást se véve rólam.

– Ismerek embereket – mondta. – Tudnám semlegesíteni Phillipet. Ott az a pasas, akivel karácsonykor randiztam, és…

– Hálás vagyok az irántam tanúsított hűségedért, még ha kissé ijesztő is, de azt olvastam valahol, hogy a legjobb bosszú az, ha az ember a legteljesebben éli az életét.

– És nálad ez hogy válik be?

– Figyelj – mondtam –, Phillip furcsán viselkedik.

Rachel leitta a habot a kávéja tetejéről, és felhúzta az egyik szemöldökét.

– Tegnap elmentem hozzá aláíratni a válási papírokat, és tudod, mi történt?

– Mi?

– Nem volt otthon. És ma délelőtt felhívott, és azt mondta, kerüljem a házát.

– És ez furcsa…? – kérdezte Rachel.

– Azért furcsa, mert Naomi azt mondta, Phillip dolgozik. Csakhogy már jártam a munkahelyén, és ott azt mondták, nincs benn, és egyhamar nem is várják vissza. Aztán Naomi azt mondta, orvosnál van, de amikor odamentem, Phillip kocsija nem állt ott.

Diadalmasan néztem Rachelre. Az asztalra könyökölve közelebb hajolt hozzám.

– Szóval, attól eltekintve, hogy szaglászol a volt férjed után, és két, de legfeljebb három lépésre vagy attól, hogy megfőzd a nyusziját, ahogy Alex tette a Végzetes vonzerőben… még mindig nem értem.

– Azt hiszem, mással is viszonya van.

Rachel csóválta a fejét, de szomorú mosolya elárulta, hogy egyáltalán nincs meglepve.

– Jesszusom. Mondtad Naominak?

– Jaj, dehogy. Kilöttyintettem a teámat, erre Naomi olyan… furcsán viselkedett. Kikészült, és el kellett jönnöm. No és nem az én dolgom.

– Dehogynem! Nem szeretted volna, ha valaki figyelmeztet, hogy Phillip döngeti Naomit?

– Ha jól emlékszem, valaki meg is tette, méghozzá te.

– Szívesen.

A titok nem titok többé, ha megosztják valakivel. Rachel szinte naponta emlékeztetett erre. Ő volt az az ember, akinek előadhattam, mennyire borzalmas az életem, vagy aki a legjobban tudta pocskondiázni Phillipet, de ha együttérzésre vágytam, vagy arra, hogy a legbensőbb gondolataim kettőnk között maradjanak, nem ő szerepelt a lista élén. Igaz, a lista amúgy sem volt hosszú.

Rachel azt hirdette, hogy az őszinteség a legjobb módszer. Még nem jutott el olyan gondolatig, amelyet jobb nem kimondani. Talán ezért nem meséltem el neki az egész történetet. Pedig folyton előtérbe tolakodott a fejemben. Olyan könnyű lett volna hagyni, hogy a szavak megtalálják maguktól a szabadba vezető utat. Csakhogy mélyebb emlékek kulcsai voltak, amelyeket jobb volt most elzárni.

– Nem szeretek pletykálni – mondtam.

– Jaj, de hát nem pletyka, ha a másiknak hasznára van. Gondolj csak az „információ elhintésre”. Képzeld el, amint közlöd azzal a ribanccal, hogy Phillip félrelép. – Rachel szeme szikrázott a gondolattól, a mutatóujját is feltartotta.

– Numero uno, álmában levágja Phillip tökét, hiszen, mint tudjuk, elmebeteg szuka.

– Tényleg tudjuk? Mert…

– Numero duo – immár két ujját tartotta fel –, Naomi botoxos arcáról eltűnik az az önelégült vigyor…

– Nem hiszem, hogy botoxos. Az embernek ilyen a bőre a húszas éveiben.

– És numero trio…

– Szerintem olaszul nem így mondják.

– …jól fogsz éjszaka aludni annak tudatában, hogy megmentettél egy másik nőt, még ha házasságtörő boszorkány is, mindattól a szörnyűségtől, amin te átestél.

Mosolyogtam.

– Ebben igazad van.

– Még szép.

Kecsesen bólintott.

– Ha ilyen egyszerű lenne, talán meg is tenném. Csakhogy Phillip Alistair apja. Ami vele történik, az mindnyájunkat érint. Csak annyit szeretnék… nem is tudom… hogy a viszonyunk normális legyen. Életünk végéig mindketten Alistair szülei maradunk, és szeretnék örülni a fiunk érettségijének, esküvőjének, gyerekei születésének anélkül, hogy kínos legyen minden alkalom, amikor egy helyiségben tartózkodunk Phillippel. Nem szeretném, ha Alistairnek bármikor úgy kellene éreznie, hogy választania kell, melyik szülőjét hívja meg. Ha amiatt kellene aggódnia, melyikünket bánt meg.

– Még csak hatéves, bébi. Bőven van idő, hogy Phillipet elgázolja egy busz.

Nevettem.

Rachel megfogta a kezem, és addig meresztette rám a szemét, amíg farkasszemet nem néztem vele.

– Kár olyan dolgok miatt rágnod magad, amelyek talán sosem történnek meg. Alistair nem fogja megköszönni, hogy kapcarongy vagy.

Éreztem, hogy elpirulok. Nem vagyok könnyű ellenfél, de senkinek nem állt érdekében, hogy jelenetet csináljak.

– Szóval – Rachel elengedte a kezem, és fölemelte a kávéját. – Mit csinálsz péntek este? Mit szólnál egy dupla randihoz…

{1} Johann Pachelbel (1653–1706) német barokk zeneszerző. Leghíresebb műve a Kánon D-dúrban. (A szerk.)