© B. Czakó Andrea, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2018

Felelős kiadó: Biróné Czakó Andrea

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-0024-52-3

Mindegy, hogy hol vagy, mid van, ki vagy,
ha szeretsz és szeretve vagy, az életed álom.

1.

Enyickén, a Wesselényi-kastély árnyékos zeneszobájában a pianínó billentyűzetének fedele határozottan csapódott le. A kis kezek ereje a legújabb zenetanárt is a vesztesek közé száműzte.

– Tinácska, kérem, a kisasszonyka javát szeretném! Higgye el, ez a hang nem volt a helyén! Tolcsván, húsz évvel ezelőtt, Nuschi von Szekrényessy hallgatott a szavamra, s lássa be, ma nemzetközileg elismert operaénekesnő. Be se töltötte a húszat, és Elsát énekelte a Lohengrinből – panaszkodott és dicsekedett egyszerre az öreg Bartalóczy tanár úr, amitől a hangja zsíros papíron visíttatott ceruzahegyre hasonlított.

A szép, tizenegy éves Szereday Ernesztina Amaranta – akit a családban mindenki csak Tinának hívott – felpattant a háromlábú székről, és dacosan felszegte az állát.

– Az akkor volt, most viszont 1906-ot írunk. Nekem ne tanítson németektől! Mind undok, mint a Waldbott gyerekek! Magyar dalokat tanítson! Anyám népdalokkal ringatott el kisded koromban, és én egyet sem tudok elénekelni végig, mert helyettük minden áldott nap német és francia nyelven dalolok. Különben megint elszököm a vándorcigányokhoz, legalább nekik vannak szép magyar dalaik!

A lány arcára rózsapírt festett a szenvedély.

– Kiskegyed nem való közéjük, hiszen az ereiben ősi, nemesi vér folyik – ellenkezett csendesen az öreg Bartalóczy, miközben idegesen megigazította az ingsálát.

– Ha a nemesi vér azt jelenti, hogy egész álló nap klimpírozok, idegen zeneszerzők dalait játszom és idegen nyelven énekelek, s ha teázom, a kisujjamat félretartom, ha pedig férfiakkal találkozom, akkor legyező mögé bújok, természetellenes testtartásban mozgok, feleslegesen fűzőbe préselve… akkor nem kérek belőle! Többé vissza se jövök a cigányoktól!

Az ablakon túl, ha kinézett az ember, kellemes tájkép tárult fel. Csupa augusztus közepi színekben pompázott az Abaúj-Torna vármegye kassai járásában fekvő Enyicke a Tátra távoli hegyvonulata alatt. A vastag árnyékolókon keresztül azonban nem törhetett be a szobába se a kinti fény, se a legperzselőbb nyári forróság. Sok zöld pálmával és fányi cserepes virággal próbálták kellemesebbé tenni a falak ébenfa burkolatának komor sötétjét.

– Kedveském, nem szabad túlozni, hiszen mindösszesen napi egy-két órát gyakorolunk a pianínón! – dorgált finoman a tanár úr, s közben az ajtót leste, hátha a hangos kifakadására belép a gyermek nagyanyja.

– De adja hozzá az egy-két óra kézimunkázást, a táncórákat és a sokkal több órás illemtanórákat. Azért nem említem a számtan, irodalom, történelem és tudományos órákat, mert azokat szeretem – érvelt tovább az apró szépség. A tanár, mint annyiszor, most is elcsodálkozott azon, hogy a lányka lázadó szavaival ellentétben olyan kellemmel mozgott és beszélt, hogy rendszerint megtévesztette a környezetében lévőket. Üvegajtó mögül nézve most is úgy tűnhetett, hogy bájolog.

– Most még ekképpen gondolja, mert még túl fiatal, de a jövendőbelije értékelni fogja a műveltségét, meglátja! Az előkelő társaság kivetné magából, és vénlány maradna, ha nem igyekezne valódi úri hölggyé cseperedni – erősködött tovább az idős férfi.

– Ki mondta, hogy valaha is férjhez akarok menni? – tette Tina a derekára a kezét, miközben jobbra-balra illegette magát. – Semmi hasznát sem látom a „bájosságot” tanító óráknak. Arra oktatnak, hogy miként játsszam meg magam, hogyan legyek más, mint aki vagyok. Hazudni tanítanak! – csattant fel hevesen. – Szerintem a külvilág becsapása a nők partiképessé formálása. Mintha becsomagolt árut kínálnának a férfinak, az pedig a házasság évei alatt kényszerűl megismerni, hogy mi rejtőzik a giccses selyempapír alatt.

– Ugyan-ugyan, azok az órák csupán azt tökéletesítik a hölgyekben, ami amúgy is megvan bennük.

– Akkor én nem számítok hölgynek, mert egészen más dolgok vannak meg bennem – szögezte le Tina. – Mert imádok lovagolni, vívni, sakkozni, kártyázni, fára mászni és szabadon élni kint, a természetben – sorolta az összes, eleven fiúk által kedvelt elfoglaltságot.

– Dehogyis nincs! Kiskegyed a legszebb és legbájosabb hölgyek egyike, aki ebben az országban él. Ha élne még Erzsébet királyné, biztosan első udvarhölgyének választaná – hízelgett a tanár úr, bár minden szavát őszintén gondolta. Fáradtan dörzsölgette marokba meredt, beteg ujjait.

– Csacsiság.

– Pedig szerette a magyarokat, a magyar szót, és sokat sportolt – kardoskodott az öreg, mint a néhai királyné hű alattvalója.

– Tényleg? Talán lehet, hogy szeretett volna engem… – révedt el Tina tisztaégbolt-tekintete. Halvány rózsaszín szoknyáját eligazította a csípőjén. Tudta, nem tetszene neki az udvari élet, mert gyűlöl mindent, ami korlátozza a szabadságát.

– Biztosan! Kiskegyedet mindenki szereti, aki ismeri – kedveskedett a tanár, s azon morfondírozott, hogy hamarosan limonádéért fog csengetni, ha nem sikerül a leányt a zeneóra folytatására bírni.

– Akkor túl sokan vannak, akik nem ismernek, ezért utálnak annyian – jelentette ki jelentőségteljesen a lány, és kiviharzott a szobából, majd ki a kastélyból is.

A meglett korú és elismert zenetanár zsebkendőjével törölgette verejtékező homlokát. Megkönnyebbült, hogy magára maradt. Sok előkelő család sarját tanította zenére közel negyven éven át, de eddig nem találkozott konokabb teremtéssel, mint a legújabb tanítványa. Jóllehet, öregebb napjait szerette volna nyugodtan tölteni, ehelyett mindennapos harcot vív az előkelő Wesselényi Róza asszony unokájával, aki a legígéretesebb leánygyermek az öreg hölgy utódai közül. Szereday Ernesztina különleges géneket örökölt elhunyt édesanyjától: ébenfekete haja a derekáig ér, bőre, mint a herendi porcelán, hatalmas, különleges vágású szeme világító kék – aki beléjük néz, zavartan kapja el a tekintetét. Tina szép szeme megrázóbb, mint a papok korholása a templomban.

A kislány koravén teremtéssé fejlődött a felnőttek között. Anyja, Pulszky Terézia három és fél éves korában hagyta magára, és távozott hat élő és két halott gyereket adó, megviselt teste az árnyékvilágból. Édesapja, Szereday Radomér a belügyminisztériumban töltött be felelős beosztást, ezért az elmúlt nyolc évben alig három alkalommal látogatott el az északi hegyek alatt megbúvó birtokra, ahol legkisebb gyermekét neveltette. A kislány kapcsolata rideg volt az apjával, néha úgy érezte, azért nem szeret vele találkozni, mert az anyjára emlékezteti, s ezért száműzte magától minél messzebbre. Két nővére az elmúlt években ment férjhez, és az ország két távoli csücskében élnek. Három bátyja közül a legidősebb nős, de gyermektelen, míg a két fiatalabb éli a gazdag ifjak bohém életét Budán, Bécsben és ahová sodorja őket az úri társaság Európa-szerte.

Tina hideg szobában lehűlt bőrét hirtelen érte a kinti forróság. Határozott léptei közben a haja úgy szaladt utána, mint viharos szél tépázta fekete selyemzászló. Az istálló előtt megállt, kihúzta a derekát, és belépett a friss, szénaszagú térbe. Szétnézett, kereste Ács Istit, a lovász legényt, de nem látta sehol. Szomorúan biggyesztette le az ajkát. Kasztor, a lova viszont megérezte az illatát, vidám nyihogással üdvözölte kis gazdáját, aki mit sem törődve avval, hogy a társasági öltözetét piszkolja össze, kefélni kezdte az állat sötét szőrét. Amikor végzett, felpattant a hátára, combig felcsúszott szoknyában, és úgy vágtatott az erdőbe. Addig hajszolta Kasztort, amíg a juharerdő pereméig jutott, ahol kör alakban vándorcigányok verték fel sátraikat. A napfényes mező felett gulyás illata szállt, amit hatalmas bográcsban kavargatott az egyik sötét bőrű, rakott szoknyás cigányasszony. Ahogy észrevette az érkezőt, integetett neki.

– Tinácska, gyűjjön, egyék velünk! Régenyt látyuk kisasszont, azt hittük, megint másutt vendégeskedik!

– Szép napot, Panka asszony! Ma még itt vagyok, de azért is jöttem, mert holnap utazunk. A Károlyi grófék négynapos összejövetelre hívták a környék családjait. Eljegyezte magát a középső Waldbott lány, és annak a tiszteletére mulatságot szerveznek. A két bátyám is hazaérkezik ma este, hogy holnap csatlakozzanak a vendégekhez.

– Radványon?

– Igen… Hol vannak a barátaim: Cinka, Holba, Tupka, Káló és Dujmo?

– Aszem, fürödni mentek. Levedlették majd a bőrüket a forróságtúl!

– Megkeresem őket, és velük tartok.

– Ej, kedvesem, mit fog szóni a nagyanyja? Lassan gömbölyödni kezd, osztán nem lesz biztonságban a férfinép előtt! No, de míg mehet, menjen, oszt fürdjék! Jövő nyáron már úgyse fog.

Tina újra felpattant a lovára, és a jól ismert ösvényre irányította. Ott a dús lombú fák alatt a jószágra simulva haladt a tóig. Kasztort csendesen kikötötte a szokásos fához, és puhán lépdelve a süppedős füvön a tópartra osont. Ruháját kioldotta, kis halomba csavarta a cipője fölé, és csukást ugrott a kristálytiszta vízbe. A csobbanásra felfigyeltek a játszadozó gyerekek, és a víz alatt a part közelébe úsztak, menekülésre készen. De ahogy megpillantották a felbukkanó hófehér arcot, vígan kurjongattak, és gyors karcsapásokkal felé úsztak.

– Tinácska, be jó, hogy gyűtt! Soká marad? Velünk alszik éjjel? – lelkendezett a csöpp Dujmo, Bárónak, a vajdának a legkisebb fia.

– Csak estig maradhatok – felelte szomorúan a lány, és Káló tekintetét kereste. A fényes, égett karamell bőrű süldő kölyök öröme gyorsan elillant, hiszen sokat köszönhettek a lánynak és másik előkelő származású barátjuknak, Szirmay Clemensnek. Tinával és a Szirmay fiúkkal hosszú évek barátsága kötötte össze a két nagyobb cigány fiút és a gyönyörű cigány lányokat. Az úri gyerekek a közösen töltött időben szép beszédre, helyes viselkedésre tanították őket. Azonban az utóbbi egy évben kevesebbszer találkozhattak.

– Folyton elmész. Mostanában sokat mellőzöl bennünket. Régen napokat töltöttél velünk idekinn, a szabadban, de manapság csak órákra jössz el. Majd hamarosan sose. Pedig de jó lenne mindig látni téged! – panaszolta Káló.

– Te tudod a legjobban, ha választhatnék, csak veletek élnék, szabadon. De máshová születtem, és nem bánthatom meg az őseimet! Te sem tennéd meg az anyáddal és az apáddal.

– Így van. Bár téged a világ végére is követnélek!

– Akkor holnap ugorj fel az utolsó kocsira, és gyere át Radványra! Éjjel kiszökök hozzád, fára mászunk, bokorba bújunk, és meglessük az éjszakázókat, mint régen!

– Ugyan, úgyis elfelejtkezel majd rólam a puccos barátaid mellett.

– Kire gondolsz? Szirmay Clemensre? Nem hiszem, hogy eljön. Nagyon komoly fiú lett, túl nagy a játékhoz. De az öccse, Farkas benne van a mókában – fröcskölte le az olyan komollyá váló fiút Tina, mint amilyenné a jóképű és széplelkű Clemens vált. Tavasz óta mindkettőjüknek megerősödött a válla, az állukon legénytoll sötétlett, és a szemükben a pajkos csillogás helyett másfajta fény vált láthatóvá, ha ránéztek Tinára, mire ő kényelmetlenül kezdte érezni magát. Hogy ne bámulja a tökéletes vonású cigány fiút, inkább a szépséges lánytestvéreihez fordult.

– Hogy vagy, kicsi Cinka? De szép a hajad, Holba! Vizesen mindjárt a térdedig ér. Gyertek, meséljetek, amíg a napon megszáradunk – csalogatta a lányokat a tisztás közepére. Egyikőjük testét se takarta ruha, csak a nedves, hosszú hajuk.

Tupka, az unokatestvér feje bukkant elő az egyik bokorból. A lányok után ugrott a vízbe, hátha marasztalhatná őket, de csak a csobbanástól felcsapott víz érte utol a hajba öltözötteket. Dühösen szólt utánuk:

– Le fog égni a kényes bőröd, Tina! Vörös leszel a holnapi mulatságon!

– De gonosz vagy, Tupka! Az a bajod, hogy téged nem kértelek, hogy ugorj fel a szekérre?

– Nem is mennék, ha kérnél se!

– Ne undokoskodj a kisasszonnyal, fajankó! – rakta helyre Káló, mint rangidős, a középső fiút.

A lányok elnyúltak a pázsiton, de Tina hallgatott az intő szóra. Az árnyékba húzódott, mert míg a cigány lányok bőrét szebbé varázsolta a napfény, addig az övét csúnya vörösre égetné. S már éppen abba a korba ért, amikor szégyellt volna a társaság előtt megjelenni lepirultan. A lányok hosszan meséltek a szomszédos karaván meglátogatásáról, ahol találkoztak két csinos cigány legénnyel. Káló morcosan hallgatta őket. Szintén meztelenül csókoltatta bőrét a nappal, de Tina előtt már nem szívesen feküdt hanyatt. A hasára fordult, a könyökére támaszkodva gyönyörködött a lányokban. Tupka tovább úszkált a tóban.

Mire Tina betette maga mögött a kastély ajtaját, megtörtént a nap és a hold őrségváltása az égen. Az előcsarnokban két gyertya pislákolt, amiknek a fényétől megnyúltak a szobrok árnyékai, félelmetesen zsúfolttá varázsolták a termet. Az egyik árny megmozdult, és a lány ijedten kapta a szívéhez a kezét.

– Jaj, nagymama, ha én lepnélek meg ilyen alattomban, szívszélhűdést kapnál! Fel sem foghatom, hogy miért hiszik azt sokan, hogy a gyerekek ijesztgetése nem lehet végzetes – lendült támadásos védekezésbe Tina. A nagymama szóra nyitotta a száját, majd becsukta, és inkább mosolyra húzta. Régóta elfogadta, hogy legkisebb unokája egy betörhetetlen, szilaj csikó. Aggódhatott volna emiatt, de azért nem tette, mert önmagára emlékeztette. Róza asszony gyakran tapasztalta, hogy hozzá hasonlóan a kislány képes kritikusan gondolkodni és helyesen szelektálni. Mintha vele született bölcsességgel került volna a bölcsőbe.

Lefekvéshez közeli órában érkezett a sürgöny, hogy a két ifjú Szereday a barátaik társaságában csak holnap reggel érkezik, egyenesen a radványi kastélyba. Tina a futár zajongására a galéria korlátjához lépett, még köntöst se húzott magára. Nagyanyja dorgáló szavai leperegtek róla.

– Gyermekem, remélem, egyszer majd belátod, hogy mindig jóra akartalak inteni! Ha a sürgöny helyett a fiatalurak jöttek volna be az ajtón, nem gondolod, hogy kellemetlen helyzetbe kerültél volna a hiányos öltözeted miatt?

– De nem történt meg, akkor meg minek a feltételezésen morfondírozni, nagymama! Albert és Rudolf miért nem jött haza ma este? Már nem is kíváncsiak a kishúgukra, csak a társaság egyéb tagjaira?

– Kincsem, az életükben a mulatságnak van itt az ideje. Inkább most szórakozzanak, mint később, amikor már megházasodtak.

– Biztosan jelenleg is lumpolnak az egyik fogadóban! Nagymama, én nem szeretem a férfiakat!

– Mit nem mondasz! – csapta össze a kezeit Wesselényi asszony. – Ez esetben számomra teljességgel érthetetlen, hogy miért tartozik a másik nemhez a legtöbb barátod?

– Azok nem férfiak, hanem fiúk!

– Csakugyan? Világosíts fel, kincsem! A fiúk nem férfiak?

– Persze hogy nem. Ők még gyerekek.

– Nekem hidd el, sokat tapasztalt öreganyádnak, hogy a másik nem tagjai, ha egyévesek, ha kilencvenkilenc, örökké férfiak. Születésüktől fogva különböznek a nőktől.

– Sokkal több különbséget látok magam és a lányok között, mint magam és a fiúk között.

– Ah, gyermekem! Túl nagy szabadságot biztosítottam számodra! Talán hibát követtem el, de gyerekként és fiatal lányként én is folyton szabadságra és függetlenségre vágytam. Biztosan sok nő szeretne vívni, férfi módon lovagolni, kártyázni, néha inni és szabadon szerelmesnek lenni, de az etikett azt kívánja tőlünk, hogy tagadjuk meg a vágyainkat. Én azt szerettem volna, hogy megismerd a szabadságot, és ne csak áhítozz rá. Hogy amikor eljön az idő, akkor a magad javára tudj dönteni, és boldog lehess egész életedben! A lányokkal közös vonásaidat azért nem látod, mert felülmúlod őket. Akiket ismersz, mind átlagosak, de te túl bájos, szép és okos vagy hozzájuk képest.

– Nincs igazad! Ha ismernéd Holbát és Cinkát, akkor őket tartanád a legszebbnek. Ők ketten igézőek.

– Elhiszem, de sajnos nem a köreinkből valók, ezért meg van pecsételve a sorsuk. Biztosan fel fog figyelni a szépségükre néhány nemes úr, szeretőjükké teszik őket, de sohasem lesznek a feleségük.

– Szegények! De a világ folyton változik. A sajtóban női jogokért küzdő csoportokról olvastam.

– Valóban változik a világ, de nem olyan gyorsan, ahogy mi az életünkben szeretnénk megtapasztalni.

– Nagymama, annyira szeretlek! Szeretem azt, hogy úgy kezelsz, mint egy felnőttet, és ha bármiről beszélsz velem, akkor nem titkolózol.

– Te vagy a kísérleti alanyom. Szeretném, ha felvilágosult és érett kis hölgy lennél! Elég idős vagyok, nem várhatok a taníttatásoddal, amíg nagyobb leszel, mert nem tudom, meddig élek. Előttem alig beszéltek valamiről őszintén a felnőttek, és amikor odakerültem, hogy férjhez menjek, mindent a magam kárán kellett megtanulnom. Ami lelkileg nem viselt volna meg a legkevésbé sem, ha felkészítenek az asszonyok arra, hogy milyen legyen egy jó feleség.

– A szerelmeskedésre gondolsz?

– Arra is, és az intim lelki kapcsolat kialakítására is a férjünkkel, hogy ne két idegenként éljük le az életünket.

– Veled ez történt?

– Az első férjemmel, Bánffy gróffal igen, de Szereday nagyapáddal nagyon boldog életünk volt.

Másnap korán reggel az enyickei kastély elé állt a felújított régi hintó, hogy átringassa Wesselényi asszonyt és az unokáját Füzérradványra, a Károlyi-kastélyba. A hegyek között az út meglehetősen hepehupás, ezért is ragaszkodott régi kocsijához az idős hölgy. A jármű egykori készítője, hegyi ember lévén, odafigyelt a rugózására, aminek köszönhetően a hintó alig zötykölődött, kímélte a gerincet és a feneket. Két másik is kísérte őket: egy üres, amiben csak a csomagjaikat szállították, de azért jött velük, hogy visszafelé legyen mivel utazni az ifjaknak, és egy, amiben ajándékokat és ennivalót vittek.

– Nagymama, nem baj, hogy Ács Istit, a lovász fiút elhívtam magunkkal? – kérdezte Tina nem sokkal az indulás után.

– Ugyan minek? S mi lesz otthon a lovakkal?

– Csak Hadadi, a gebe maradt az istállónkban, a lovászunk és a két hajtó mellé pedig elkél a háromfogatnyi lóhoz a segítség.

– Ej, hogy mindenre van egy okos válaszod! Csak nem kedveled ezt a lovász gyereket?

– De igen, és fontosnak tartom, hogy előre gondoskodjak a saját kellemes időtöltésemről is. Istinek jó a humora, és illedelmes, felelősségteljes fiú.

– De ott lesznek a rokonaid és sok hasonló korú leány. Hogy lenne időd a lovász fiúra?

– Kik, nagymama? A Waldbott lányok vagy Károlyi Mici? Netán a két Szirmay kislány?

– Természetesen.

– Mind utálatosak velem. Szirmay Terézia csak azért nem, mert még beszélni se tud. Inkább Istivel és a Szirmay fiúkkal fogok időzni, az sokkal izgalmasabb – magyarázta kihúzott derékkal és magas fejtartással a lány, s mondandóját kiegészítette magában azzal, hogy reméli, az üres hintóba elbújt Káló és Tupka kényelmesen utaznak.

A kocsiút az erdő mélyéről felkanyarodott a romantikus hangulatú eklektikus kastély elé, s miután kipakolták a csomagokat, a három hintót beállították a platánok tövébe épített kocsiszínbe, a többi mellé. Tina a legutolsó pihenőjük alkalmával észrevétlenül bekukkantott a csomagokat szállító kocsiba. Amikor meglátta a két cigány fiú barna képét, úgy tett, mintha a szalmakalapját keresné a bőröndök és utazóládák között, pedig csak megsúgta nekik, hogy az utolsó kanyar előtt ugorjanak ki, és az istállók közelében található apró kunyhóban húzzák meg magukat. Majd napközben ott megkeresi őket.

A későn érkezők közé tartoztak, a környék nemeseinek többsége ott volt már a kastély szalonjában. Tina rögtön észrevette Rudolf bátyja kék fénybe hajló fekete üstökét, és feléje sietett. A gyors mozgásra az ifjú is figyelmes lett, és álmélkodva nézett a húgára. Kitárt karral fogadta.

– Ejha, Tinácskám, nagyot nőttél, amióta nem láttalak! S most értem meg, nagy szerencséd, hogy három idősebb fivéred van. Mert ennyi szépségnek, amelyet te birtokolsz, őrzésére egész hadosztály szükségeltetik.

– Egyetértek, édes öcsém. A mi húgocskánk láttán Venus is elszégyellné magát – csatlakozott hozzájuk a szőkésbarna Albert is, és alaposan megszorongatta Tinát. Majd rögtön tovább dicsérte: – Akárcsak Helené! Szépséged háborút szít, meglásd, harcba mennek majd miattad a férfiak!

– Ugyan, ne fecsegjetek botorságokat, hiszen nem láttatok ti még igazi szépséget! – intette le a kislány a bátyjait.

– Nem-e? Talán te láttál? Nézz gyakrabban a tükörbe!

– Ismerek szebbeket! De kérlek, ne beszéljünk olyasmiről, ami mulandó, hiszen a küllem folyton változik – unta el a témát Tina. – Inkább áruljátok el, miért nem jöttetek tegnap haza Enyickére?

– Feleslegesnek találtuk, hogy kerülőt tegyünk, és túl nagy társasággal jöttünk. Nem szerettük volna kényelmetlen helyzetbe hozni a nagymamát. De apropó, hol van ő?

– Még kicsomagol, de biztosan hamarosan csatlakozik hozzánk – felelte a lány, mire a két fivér az ajtó felé tekintett.

De azon nem Wesselényi asszony lépett be, hanem Szirmay Clemens és Wolf. A két fiú között az utóbbi egy évben hirtelen láthatóvá vált az ötévnyi korkülönbség: míg Wolf, vagyis Farkas kisfiúcska maradt, Clemens magasra nőtt, és a sok vívásnak, lovaglásnak köszönhetően testtartása délceggé vált. Tina csodálattal nézte szívbéli barátját, és elálmult azon, hogyan válhatott olyanná, mint álmai daliája. Alig várta, hogy észrevegye őt, de annak a szeme a tizenhét esztendős Károlyi Micin pihent meg. Ellenben Farkas, aki Tinával egykorú volt, amint meglátta, rögtön hozzá sietett.

A közös ebédet követően a Károlyi házaspár délutáni sétára invitálta meghívottjait, eladósorban lévő Mici lányukkal az oldalukon. Előtte azonban pohárköszöntőt mondtak Waldbott Hedvig és Bassenheim Manó eljegyzésének tiszteletére. Hedvig büszkén pirult vőlegénye oldalán, aki közismert volt szótlanságáról, és nagy könyvmoly hírében állt. Sőt maga is próbálkozott utazási élményeinek leírásával.

Hedvig az év elején töltötte be a tizenhatot. Feltűnő szépsége hirtelenszőke hajának és élénkzöld szemének volt tulajdonítható, illetve csábítóan keskenyre összehúzott derekának, ami erősen teltté varázsolta kebleit. Az utóbbi egy évben nagy népszerűségnek örvendett az ifjak körében, s láthatólag eljegyzésének hírére sem apadt a hódolók száma. A délutáni sétát is férfiak gyűrűjében tette meg a másfél kilométerre fekvő tisztásig, ahol a felállított pavilonokban hűsítők várták a megfáradtakat. Az udvarlói közé tartoztak Tina bátyai és azok barátai, akiket ezelőtt a kislány még sosem látott. Az egyikőjüket roppant feltűnő jelenségnek találta: kimagaslott a tizennyolc esztendős ifjak közül, és mozgásában magabiztosság mutatkozott. A kislány próbálta meglesni az arcát, de csak profilból sikerült. Bosszúsan állapította meg, hogy egyenes orra vonala párhuzamos a homloka vonalával. Látta, amint Hedvig futólag a mutatós ifjú kézelőjéhez ért, ami biztos jele volt az ismeretlen iránti kitüntetett figyelemnek.

Tina Farkassal együtt félúton letért a kastélytól az arborétum felé vezető ösvényről, vissza az istállóhoz, ahol csatlakozott hozzájuk Isti. Együtt keresték meg Kálót és Tupkát. A lovász fiúra bízott csomagjából a lány elővette fiatalabbik bátyja kinőtt lovaglóöltönyét, és az egyik üres lóállásban kibújt lágyan omló, krémszínű ruhájából. Átváltozott rakoncátlan fiúvá. Ezután engedélyt adott a saját lovaik elkötésére, és elhagyták a kastély körbekerített parkját. Versenyezni indultak, sötétedésig élvezték, hegyen-völgyön vágtatva a szabadságot. A lány biztos volt benne, hogy senki sem hiányolja, ezért csupán annyi időre változott vissza kis hölggyé, amíg élelemért ment a kastélyba a maga és a barátai számára.

Alig várták az estét, hogy kileshessék az andalgó párokat a csillagos ég alatt. Tinát és Farkast a fiatal koruk miatt általában kizárták a bálokról és az esti összejövetelekről, de ilyenkor titokban kiszöktek a szobájukból, és a szabad ég alatt baglyot lestek vagy szentjánosbogarakat kergettek. A lány most felidézte magában azt az estét, amikor Clemens utoljára csatlakozott hozzájuk. Azelőtt sokat kacagtak, a fiú csalni tanította pókerben, és speciális vívástechnikákra két gallyal, máskor pedig elmesélte a csillagképek történeteit. De az utolsó alkalommal unalmasnak és gyerekesnek találta a Tinával töltött időt. Pedig neki nagyon hiányzott. Szerette, hogy volt közöttük egy rangidős. Így most hálásan nézett a jóképű Kálóra, aki továbbra sem hagyta cserben…

A kastély teraszán egészen este tíz óráig az öttagú zenekar Vivaldi- és Chopin-darabokat játszott, majd az összejövetel igazi mulatsággá változott, és divatos operettbetétek adták a hátteret a pezsgőzésnek és a nagyon titkos éjszakai sétáknak. A kastély sötét, buja parkja lehetőséget nyújtott arra, hogy aki el szeretne rejtőzni benne, az megtehesse. Legutóbb, amikor itt jártak, Tina a toronyba osont fel Clemensszel, és onnan számolták meg a titkos találkákra kiszökő párokat. De mivel az ifjú egész nap Károlyi Mici körül sündörgött, a lánynak semmi kedve sem volt a közelében tartózkodni. Fájt neki, hogy a fiú mellőzi. Úgy gondolta, hogy az istálló mellett magasodó platánokon elég távolra menekülhet a hűtlen barátjától. A fa lombjai között úgy helyezkedtek el a barátaival, miként az éjjeli baglyok. Ha valaki közeledett, füleskuvik hangját utánozva adtak jelet egymásnak.

A fák alá vezető kanyargós és hosszú lépcsősoron először részegen dalolászó négyes csoport botladozott lefelé. A platánok között a nyílt tisztás felé haladtak. Majd két házaspár sétált bele a teliholdas éjszakába, diszkréten beszélgetve egymással. A következő páros balról érkezett, valószínűleg valahonnan visszafelé jöttek. Tina felismerte Mici kényes hangját, de a kísérőjét nem. Boldogság öntötte el, hogy a Károlyi lány mégsem Clemenst részesíti a kegyeiben, hanem valaki mást. A lány jól hallhatóan amellett kardoskodott, hogy hintázzanak a platán – melyen Tina is lapult – óriás karjáról lelógó hintán. Már éppen beleült volna, amikor a kísérője megragadta a karját, és fennhangon kijelentette, hogy nem találja jó ötletnek. Veszélyes, inkább másszanak fel a kastély tornyába, hátha látnak hullócsillagot. Miközben az ifjú rávette a kisasszonyt a távozásra, felnézett a fa lombjára, és korholó szeme szomorú szempárral találkozott. Tina, amikor mégis felismerte benne Clemenst, kinyújtotta rá a nyelvét. A fiatal Szirmay azonban úgy tett, mint aki tudomást sem vesz róla.

A távolodók láttán a lány azon gondolkodott, mikor változott felismerhetetlenül férfiassá egykori szívbéli barátjának a hangja. Borzasztóan rossz érzése támadt. Az éjjeli meleg levegőbe csípős, nyirkos lehelet osont be, és valódi bagoly szólalt meg gyászosan. Hirtelen a semmiből forgószél támadt. Táncot járt a két óriási fa körül, fonákjára perdítette a lehullott és elszáradt levéltenyereket, zaja szétszórta Strauss Anna-polkájának vidám dallamait.

Hamarosan újabb pár keresett menedéket a fák alatt. Waldbott Hedvig egyik hódolója kíséretében a hintához oldalgott, majd kecsesen ráült. Kérésére kísérője mögé állva meglökte, beszélgetésük hangjait a lombok közé repítette a légmozgás.

– Drága Hédi, elhamarkodottan mondott igent Manónak. Túl fiatal, nem volt még lehetősége igazi férfiakat megismerni – szólt egy elragadó bariton.

– S maga, Félix, az lenne? Igazi férfi? – kacérkodott szokásos hangszínénél magasabban, enyhén elfúlva a Waldbott lány.

– Ezt csak úgy tudja meg, ha megbizonyosodik róla.

– Mire gondol?

– Hányszor csókolta meg kegyedet Manó?

– Kétszer. Manó jó férjem lesz. Tisztel és szeret engem.

– S kegyed a boldog házassághoz elegendőnek tart ennyit?

– Ugyan, a vagyonon kívül mi kellene még? Nem értem önt, Szapáry gróf.

– Ha megengedné, hogy megcsókoljam, akkor megértene!

– Maga gyalázatos!

– Nem, a házassága lesz gyalázatosan rossz. Manónak fogalma sincs arról, hogyan érintsen meg egy nőt. De én megtaníthatom önnek, hogyan vigyen élvezetet a házasságba – jelentette ki az ifjú, és amikor Hedvig a lendülethez előrenyújtotta a lábait és a fejét hátravetette, ajkai összetalálkoztak a férfi vadul csókoló szájával. A Waldbott lány a hátulról fölé tornyosuló férfi nyakába kapaszkodott, ezalatt Szapáry Félix egyik keze becsúszott a ruha mély dekoltázsába, és a fűző szorításából kiemelte a lány kebleit. Két csók között megcsavarta a hinta kötelét, szembefordította magával az alélt „menyasszonyt”, aki hagyta, hogy a másik ráhajoljon a sötétben sápadtan világító melleire.

Az öt kópé a fán lélegzet-visszafojtva figyelt. Eleddig ártatlan csókolózáson kívül nem voltak szemtanúi egyébnek, bár tisztában voltak vele, mit csinálhat egy férfi és nő egymással. Tina ránézett a fiúkra, akik képtelenek voltak levenni a szemüket a jelenetről – főként Káló, akit megigéztek Hedvig fedetlen keblei. Mire újra a csókolózó párra pillantott, addigra Hedvig szoknyája már a dereka köré gyűrődött, és a fiatal férfi a combjai között valami olyat csinált, amitől a Waldbott lány furcsa torokhangon felnyögött. Tupka kíváncsiságában közelebb kúszott az ágon, ami hangosan megreccsent alatta. A Hedviggel foglalatoskodó ifjú erre felkapta a fejét, pontosan a hang irányába, és meglátta a csillogó arcot. Kiegyenesedett, és magas termetének köszönhetően nyakon ragadta a cigány fiút, akit rögtön menteni próbált Isti. De ő is arra a sorsra jutott, mint Tupka.

– Nosza, kislegények, mit ólálkodtok itt? Ilyen apróságoknak régen aludni kellene! – dorgálta őket haragosan a kellemes ténykedésében megzavart Szapáry, miközben fejével intett a Waldbott lánynak, hogy gyorsan szaladjon fel a kastélyba. Aztán hátulról tovább szorította a két fiú nyakát, amit meggörbülve, nyöszörögve tűrtek. – Mit is találjak ki nektek büntetésül, kis csirkefogók? Ha eljár a szátok, kitépem a nyelveteket! Értitek?

Ez már túl sok volt Tinának. Mivel a férfi éppen háttal állt neki, ráugrott, két karját a nyakára kulcsolta, és fojtogatni kezdte.

– Mi a fene? – kapott a torkához a fiatalember, és közben elengedte a két fiú grabancát.

– Ne merészelje bántani a barátaimat! – visította a fülébe Tina.

Szapáry igyekezett lelökni magáról a hátára tapadt kis testet, de az a combjával olyan erősen szorította, hogy sajgott tőle a bordája, a keze satujától pedig alig kapott levegőt. Próbálta szétfeszíteni a kis karokat, de félt, hogy erős marka alatt eltörnek, ezért mással próbálkozott. Vakon tapogatózva tenyereit a kis pióca arcára és hajára helyezte, majd tekerni kezdte az orrát és húzni a haját, mire a heves gyerek leugrott róla. Akkor azonban rögtön a lábszárába rúgott. A férfi levegőért kapkodva hajolt le, hogy a fájdalom helyét megnyomkodja. Amikor felnézett, megdöbbent a fiús öltözetű gyerek sapka alól kibomlott, derékig érő, éjfekete haján és a hold fényét visszatükröző, hatalmas, világos szemén. Aminek mélyére nézve hirtelen nagyon rossz embernek kezdte érezni magát.

– Ki vagy te?

– Nem mindegy magának? – feleselt dühösen a lány. Hangjában annyi tűz volt, hogy ha köpött volna egyet, lángba borul tőle az egész arborétum.

– Nem, mert szeretem tudni, hogy kit tisztelhetek a legyőzőmben. Nem mintha eleddig előfordult volna ilyesmi! – egyenesedett ki, majd hajolt meg a gyerek előtt Szapáry.

– Legyen elég magának annyi, hogy egy lány vagyok, aki kikaparja az olyan férfi szemét, aki bántja a barátait és más menyasszonyát csábítja el! – jelentette ki erélyesen Tina, majd a szájába dugta két kezének egy-egy ujját, füttyentett, mire Káló és Farkas is lepottyant a fáról, majd mind az öten egy szempillantás alatt eltűntek az istálló mögött.

Radványon a nyári reggelek csendesek és illatosak voltak. A későig fennmaradó vendégek délig szunyókáltak a besötétített, hűvös szobákban, a cselédeken kívül senki sem mozgolódott a reneszánsz stílusú falak, csavart oszlopok és bútorok között. A folyosók nyitott ablakain beáramlott a fák és a talajon korhadó növénymaradványok édes illata…

Tina születése óta azok közé tartozott, akik kevés alvással képesek kipihenni magukat. Anyja talán a vele való éjszakázásokba fáradhatott bele kisded korában. Ki tudja? Régen volt! Rántott egyet a vállán. Nem szeretett olyan dolgokra gondolni, amelyek fájtak neki. Hiányzott neki anyja ölelésének melegsége, de nélküle kellett tovább élnie. S most hasonlóan szomorította el Clemens hűtlensége. Szívesen sírt volna, mert először fájt úgy a szíve, mint a foghúzás. Kopogós cipőjét a kezében tartotta, halkan osont végig a folyosón, élvezte a kastély csendjét. Mintha a Csipkerózsika mesében az egyetlen lenne, akire nem hatott a gonosz átok, és ébren maradt.

Lassan kinyílt egy ajtó, éppen mellette. Ezek szerint akadt még egy ember, akire szintén hatástalan az álompor varázsa. Megdermedt, nem volt hová bújnia. Félig meztelen fiatalember lépett elé, haja sötét kuszaság, borostás arca mord a kialvatlanságtól, amelyen egy síkban van az orr vonala a homlok vonalával. Álmos szeme vak mindaddig, míg nyújtózkodás közben meg nem dörzsölte, de amint feloszlott az álmosság, rögtön észrevette Tinát.

Szapáry Félix kimeresztett szemmel bámulta a leggyönyörűbb kislányt, akit valaha látott. Mesébe illő volt apró virágos, légiesen lágy anyagú ruhájában, loknis fekete hajával és a szédítően gyönyörű szemével, dacos állával. Meghajolt előtte, hogy kifejezze csodálatát.

– Elnézést, kisasszony!

A gyereklány kecses fejbiccentéssel fogadta, és méltósággal vonult el, akár egy császárnő. Félix még egy percig mozdulatlanul állt. Fáradtan azt képzelte, álmodott. Nem jutott eszébe, honnan ismerősek számára azok a hihetetlen szemek. Aztán a folyosó nyitott ablakához sietett, hogy megbizonyosodjon, hús-vér emberrel találkozott. A fekete selyemhez hasonlítható hajzuhatag lefelé hullámzott a teraszról. Apró, ütemes koppanások hangját verte vissza az ereszkedő lépcsősor, ami olyan akusztikával bírt, mint az ókori színházak. Rögtön eszébe jutott, hogy előző este csábító szavai is kristálytisztán szállhattak fel a kastély falai közé a nyitott ablakokon át, és mások talán meghallhatták. Elővigyázatlanul kompromittált egy hölgyet, és óvatlan is volt. Ráadásul a jelenetet öt rakoncátlan kölyök is megleste. Remélte, hogy mégsem lesz következménye. S ekkor rájött, honnan ismerős a lányka.

Micsoda kis boszorkány! – ingatta a fejét, miközben a szükség a mosdóba szólította.

– Káló, Tupka, ébredjetek! – szólongatta barátait az istállóban Tina.

– Jaj, kisasszony, elszegődhetne hajcsárnak, nem hagy nekünk békét! – zsörtölődött álmosan az egyik legény.

– Visszamehetek a kastélyba, ha azt szeretnéd! – mondta sértődötten a lány, már lovaglóruhában.

– El ne menj! – kapott a keze után Káló.

– Azt hallottam a konyhán, amíg a reggeliteket kikértem, hogy délután vadászni mennek a vendégek, kivéve a gyerekek és az öregek. Tehát, ebből az következik, hogy egész nap azt csinálhatunk a parkban és a kastélyban, amit csak akarunk.

– Hol van Isti? – érdeklődött újdonsült barátja után Tupka.

– Őt az apjával szállásolták el a cselédszárnyban – magyarázta a lány. – Ha felébred, jön. No de lám, már itt is van. Jó reggelt, Isti!

– Jó napot! Apámuram azt mondta, hogy mulatság után későn kelnek az urak, ezért mi is tovább pihentünk. Nem gondoltam, hogy Tina kisasszony már itt fog várni ránk.

– Hát pedig erre a két álomszuszékra is majd egy órát vártam. Szerintem délig húzták volna a lóbőrt, ha nem keltem fel őket.

– Mellém bújhattál volna, Tina, mint régen! – javasolta Káló, furcsa csillogással a szemében.

– No hiszen! Téged sem fog lassan a szoknyákon kívül érdekelni más, és eldobod a barátságunkat, mint Clemens.

– Soha! Én nem vagyok olyan, mint az úrfi!

– Remélem is.

– Fáj a szíve a kisasszonynak? – kérdezte óvatosan Isti.

– Már hogyne fájna neki, hiszen még nekem is hiányzik a Szirmay úrfi. Szerettünk vele időzni. Mindig figyelmes volt velünk, nem éreztük, hogy lenézne, és megtanított a helyes beszédre, viselkedésre – sorolta Tupka.

– Szót se többet róla! – állította le a szomorkodást Tina. – Ha Farkas is felébred és megreggelizik, biztosan megkeres bennünket. Addig egyetek ti is, sok finomságot hoztam.

– Na de, kisasszony, együk meg az urakét?

– Ej, dehogy az övékét! Ezekhez az alapanyagot mind magam hozattam Enyickéről. Nem gondolod, hogy megrövidíteném a Károlyi családot, és különben is, nagymama tud róla.

– Szerencsés a kisasszony, hogy ilyen nagyanyja van – jegyezte meg Isti.

– Igen. Hálás is vagyok érte a Jóistennek. Mindennap kérem, adjon neki egészséget, hogy hosszú élete legyen.

– Úgy legyen! – kívánták egyszólamúan a fiúk.

A néma falatozás csendjét újra Tina törte meg.

– Találkoztam a merénylőtökkel reggel a folyosón.

– Jaj, és mi történt? – kérdezték egyszerre mind a hárman.

– Szerintem nem ismert fel. És mivel ing nélkül jött ki a szobájából, illendően elnézést kért a hiányos öltözete miatt.

– A dörgőjét, Tina kisasszony, maga volt az úrfi merénylője, nem fordítva! Ha látta volna az úri társaságból valaki, amint a hátára ugorva egymaga fojtogat egy ekkora férfit, cirkuszba kérnék fel látványosságnak. Hogy szégyellheti magát az az ember! – ecsetelte Isti, és hasukat fogva nevettek, csak Káló maradt komoly. Nem tudta kiverni a fejéből az éjjel látott női testrészeket, és azt se, hogy nem viselkedett rangidőshöz méltón: nem ő kelt a kisebbek védelmére, mert Tina megelőzte, akit aztán később se védett meg.

– Köszönjük, kisasszony, amit értünk tett! – hálálkodott Isti Tupkával együtt.

– Ugyan, hiszen ti is megtettétek volna, ha én kerülök bajba – legyintett jókedvűen a lány, mire Káló még kisebbre húzta össze magát. Megérezte, hogy a napokban kilépett a gyerekcipőből, ezentúl a tettei súllyal bírnak.

Egyikőjükben sem tudatosult, hogy egész napos játékuk közben a védelmező és gondoskodó szerep mégis Kálóra testálódott Clemens helyett. Farkas nem sokkal ebéd után talált rájuk az arborétum tavánál. Alig tudott elszabadulni a kishúgaitól, mert a szülei a vadászókkal tartottak. Tina az ottlétük alatt akárhányszor megjelent a kastélyban, megmutatta magát a nagyanyja előtt, hogy megkímélje a felesleges aggodalomtól. A friss erdei levegő, a futó- és célbalövő-versenyek, a tóban fürdés és fára mászás mind kifárasztották őket, estére nem maradt erejük a párok meglesésére a platán ágairól. Időben nyugovóra tértek, mély álomba zuhantak, meg sem hallották az estére meghívott primadonna énekét.

Harmadnap ismét kimaradt a reggeli, mert ebédre szállingóztak le a csinos nyári ruhakölteményekben a vendégek. Délután közösen felavatták a kastély előtt elterülő tisztás bal szegletében a modern úszómedencét. A forróságban a fiatalok fürdőruhába bújtak, élvezték a vizet, amíg a többiek a hatalmas napernyők alatt frissítőket fogyasztottak. A medence mellett praktikus, római stílusú, háromoszlopos zuhanyzó- és öltözőház állt.

A meghívottak forgatagát a bokrok mögül, fák tetejéről leste meg az öt kópé. A fürdőzés alól Farkas és Tina kimentette magát azzal az ürüggyel, hogy nem tudnak úszni. No persze bárkit legyőztek volna a jelenlévők közül, hiszen vadvizeken tanulták, de sokkal jobban élvezték az órákat egymás társaságában, mintsem a felnőttek között, és a következő nap délután már úgyis mindenki indul haza.

A kora esti órákban Tinát megkérte a nagymamája, hogy az utolsó estén tisztelje meg őket a jelenlétével, aminek a kislány készséggel eleget tett, hiszen csekély viszonzás volt ez a többnapos kötetlen kikapcsolódásért, amit a nagyanyja megengedett neki. Lement hát a szalonba, ahol Hedvig ült a középpontban. Ragyogott, úszott a népszerűségben, de mint akinek rossz a lelkiismerete, nem eresztette maga mellől a vőlegényét, figyelmével és apró simogatásokkal kényeztette. Tina ennek láttán keresni kezdte a korábbi esti pernahajdert, vajon miként viseltet a jelenet iránt. Megtalálta. A bátyjai fogták közre, az egyik asztalnál pókereztek. A leány odalépett hozzájuk, mire Rudolf felpillantott, és megörült a testvérének.

– Uraim, legyetek szívesek felfüggeszteni a játékot! Fontos személyt kell bemutatnom. Az örökké csavargó kishúgomat, akinek szinte a színét se láthattuk az elmúlt napokban. Szereday Ernesztina kisasszony, röviden Tina – mutatott a balján kecsesen pukedlizőre, aki előtt sorra meghajoltak az ismeretlen fiatalurak. – Orczy Lőrincz gróf!

– Örvendek, kisasszony! – És rajongón csókolt kezet Tinának.

– Báró Rudnyánszky Endre!

– Comment faites-vous! – lehelte lágyan a sármos szőke báró.

– És gróf Szapáry Félix!

– Örülök, hogy végre megismerhetem kiskegyedet! – hajolt meg az ifjú, így Tina egészen közelről vehette szemügyre a tökéletes arccsontozatot, a görög szépségű párhuzamokat.

– Én a legkevésbé sem örülök! – szólalt meg felszegett fejjel.

– Na de Tina! – szólt rá Albert, először hallatva a hangját.

– Húgom, ne légy illetlen! – csatlakozott a dorgálóhoz Rudolf, de a lány nem zavartatta magát.

– Mi tagadás, Rudolf és Albert, rossz társaságba keveredtetek. Én a helyetekben jobban megválogatnám a barátaimat – cserfelt Tina, mire a jelenlévők megdöbbentek.

– No persze, barátok kiválasztásában éppen te jeleskedsz a családból! – vágta oda gondolkodás nélkül Rudolf.

– Jeleskedem is! Az én barátaim mind tisztességesek és hűségesek, kivéve Clemenst, aki hirtelen Don Juan jelmezét próbálgatja magára, de véleményem szerint bájgúnárkodása eléggé esetlen. – Mindannyian a szóban forgó ifjú felé tekintettek, aki fessen és rendkívül jóképűen elmélyült csevegést folytatott a vihogó Károlyi Micivel. – Ellenben a ti társaságotokban akad erkölcstelen áruló is. – A fiatalemberek kérdőn húzták fel a szemöldöküket, mire Tina megrántotta a vállát, és továbbra is magasra emelt fejjel ellépkedett tőlük Szirmay Farkashoz.

– Hány éves a húgotok? – puhatolta Félix vonagló szájszeglettel.

– Tizenegy. A jövő héten, augusztus 22-én tölti be a tizenkettőt – felelte Albert letörten.

– Elfogadom a részvétedet, Szapáry! – vágott elesett arcot Rudolf, mire Félixből az eddig visszafojtott nevetés úgy szakadt ki, hogy harsányságára a szalonban lévők mind felfigyeltek.

– Elnézést, csodálatos önök között, remekül szórakozom – szabadkozott fennhangon, továbbra is a nevetéssel küszködve. Vajon a bátyjai tisztában vannak avval, hogy mit csinált az elmúlt napokban a kishúguk? Rudolf célzásából kiderült, tudják, hogy kik a barátai, de hogy miként tölti velük az időt, arról van-e fogalmuk? Félix a lányra nézett, és konstatálta, azon érzékeny teremtések közül való, akik megérzik, ha valaki figyeli őket, mert rögtön feléje vetette a pillantását. Majd bűbájosan és komolyan éppen annyira fordította el a fejét, hogy egyértelművé tegye, kire összpontosít: Hedvigre. Aztán ismét Félixébe döfte tekintete nyilát, majd büszkén elfordult tőle. Szapáryt sokkolta a csupán testbeszédben megmutatkozó mélységes bírálat, de ugyanakkor úgy érezte, valamiféle bizarr, életre szóló szövetség köttetett közte és a kislány között.