Papírhajók

Novellák, elbeszélések

Sági Veronika

2018

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

A fehér faun

A lány egy mohos sziklán ült, és az alkonyati szélben hajladozó cédrusokat figyelte szerte a dombokon. A dús füvű völgyekből felkúszott a virágok párás illata, a kelő újhold intő jelként függött a láthatár felett. A környező sziklákon paták koppantak, majd finomabban, mint az esti szél egy hófehér kéz suhant a lány vállára. Felnézett a képtelenül magas alakra: régi játszótársa, a fehér faun mosolygott rá valószínűtlenül kék szemével.

– Régen jártál erre – köszöntötte.

– Most is csak búcsúzni jöttem – mondta a lány.

– Elmész?

– Megszököm a szerelmemmel.

A lány a legközelebbi völgybe mutatott: egy fiatalember baktatott felfelé nagy batyuval a hátán. A fehér faun szomorúan leszegte szarvait.

– Ha így döntesz, nem kergetőzhetsz többé velem a fák közt, és nem játszhatok neked a sípomon soha már. Mondd, tényleg olyan szép a szerelem, hogy mindezt az ismeretlen jövőre cserélnéd?

A lány megcirógatta a faun kecskeszakállát.

– Jó volt a játék, de már felnőttem. A változás ereje sodor, így nem félek a holnaptól, bármit hozzon is.

– Ha ilyen útra térsz, ott már a vörös faun játszik majd veled. Az viszont nem játék, amit ő játszik, és nem ismer könyörületet. Ha elmész, nem lesz visszaút. Ezt ne feledd!

– Ég veled! – búcsúzott a lány.

Indulni készült, ám a fehér faun elállta az útját. A hórihorgas teremtmény kétrét görnyedt, és keserves sírásra fakadt. Nem könnyeket sírt, hanem szétrajzó patakját a vérnek, mely lassanként mindenütt beborította, ahogy szép fehér szőrébe ivódott. A lány féltőn kinyújtotta felé a kezét, de a véráztatta faun hátrálni kezdett az erdőbe.

– Nincs visszaút – zokogta, visszhangját sokáig susogták a cédrusok.

A völgyből jövő ifjú éppen akkor ért fel a sziklákhoz, amikor a vörössé vált faun eltűnt a fák között.

– Volt itt valaki? – kérdezte. – Olyan hangot hallottam, mintha sírnának a fák.

– Csak egy kerge faun búcsúzott tőlünk – mondta a lány, és csókkal köszöntötte kedvesét.

– Irány az élet! – kiáltotta a legény.

Kézen fogta a lányt, és nekivágtak az ezüstfényű éji domboknak. Az újhold még mindig intőn világlott az égen, de ők mit sem törődtek vele.

A torony és a titkos kert

A fiú hosszú tanulmányútról tért haza, hogy átvegye apja vállalatának irányítását. Mikor hajdanán elindult a nagyvilágba, titkon aggódott, hogy az idegen országok vonzása majd elveszi kedvét a hazatéréstől, ám egyre inkább kíváncsi lett, hogyan keletkezik az a megrendíthetetlennek látszó anyagi háttér, amely ilyen tartalmas diákéveket biztosított számára.

Számított rá, hogy lépcsőnként kell majd végigjárnia a gyár összes munkafolyamatát a legaljától a legtetejéig, mert hallott róla, hogy a legjobb vállalatvezetők ezt szokták művelni fiaikkal. Amint találkoztak, és megvitatták a jelen gazdasági helyzet nehézségeit és lehetőségeit, megkérdezte apjától, van-e vele ilyen terve.

– Igen, nagyon fontos, hogy minden részleg munkáját megismerd – felelte az apja.

A fiú tétovázott.

– Nem szeretnék akadékoskodni, és nem is lustaságomat bizonyítja ez a kérdés, de mégis: mi értelme van, hogy végigdolgozom az összes munkafolyamatot, ha később úgyis csak az igazgatással foglalkozom? Jogosan érhet most a vád, hogy türelmetlen vagyok, mindent egyszerre akarok, de úgy vélem, fiatalságom okán jogom van így érezni és ilyen kérdést feltenni.

Az apa tűnődve hallgatta fiát, majd így szólt:

– Látszik, hogy sokat tanultál, de mintha éppen a lényeg maradt volna ki. A kérdésed ennek fényében teljesen helyénvaló. Majd kitalálok neked egy szemléltető példát.

A fiúnak tetszett a válasz. Apja sohasem szeretett magyarázni, mindent inkább megmutatott.

Másnap reggel a fiú autóduda hangjára ébredt. Kinézett az ablakon, és elvakította a gyöngyházfényű autó csillogása. Apja egyedileg építtette magának. Már akkor ezzel járt, mikor fia elhagyta az országot, és még mindig pazar látványt nyújtott. Ötletes formája sohasem megy ki a divatból, mert soha nem is követte azt. Apja most intett neki, hogy menjen oda hozzá. A fiú gyorsan magára kapta ruháit, és már kinn is volt. Beült apja mellé a csodajárgányba.

– Hova megyünk?

– Megmutatom neked a régi birtokot, ha nincs ellenedre.

– Van nekünk régi birtokunk? – csodálkozott a fiú. – Sohasem említetted.

– Azt hittem, téged csak a modern dolgok érdekelnek.

A fiú elgondolkozott.

– Ha most kirándulni megyünk, mi lesz a szemléltető példámmal?

– Ráér az – legyintett az apja. – Még ki sem találtam.

Kihajtottak a városból a zöldellő, dombos tájra, melyet éppen csak megérintett az ősz. Tarka rétek és hűs erdőfoltok közt haladtak, néhol kis kőhidakon hajtottak át csobogó patakok felett. Az útszél fái föléjük hajoltak, és néha egy-egy megsárgult levél leszédült lombjukból, ahogy az autó elhúzott alattuk. Idővel egy távoli fennsíkon különös torony került látóterükbe. A fiú hirtelen azt

hitte, meseországba érkeztek. Ahogy emelkedett az út, úgy rajzolódott ki mind több részlete.

Borostyán borította egészen a lekerekített csúcsáig, apró kerek ablakait is levelek keretezték. Volt valami ismerős hengeres alakjában, gallérként körbefutó erkélyében, de a fiú nem jött rá azonnal, mi az.

Rögtön el is felejtette a rejtélyt, amint meglátta a torony előtt elterülő kertet: a nagyrészt elvadult, ám vadságában is fenséges kertet. Középen borostyánnal futtatott, kehely formájú szökőkút állt, mögötte sövényfalak meredtek kusza sorokban, leghátul pedig egy fákat megszégyenítő

magasságú, sötét bokor terpeszkedett. A zöld tornyot hézagosan kicsiny bokrok vették körbe, közöttük sárga kavicsos, kanyargós ösvények indultak sugárirányban. A torony túloldalán gazzal vert almafaliget búslakodott.

– Gyönyörű – mondta a fiú.

Apja javaslatára felmentek a torony pókhálós csigalépcsőjén az egyik porlepte szobába, hogy megnézzék a kilátást. Az enyésző kerten és a környező bozótos fennsíkon túl, a messzeségben ott csillogott a tenger. A fiú ezt látva megértette, mit talál olyan ismerősnek a tornyon.

– Ez eredetileg egy világítótorony?

– Az – felelte az apja. – Kint állt valaha a tengeren, egy kis sziklaszigeten, de már régóta elvétve jár csak erre hajó, nincs rá szükség.

– Miért hozattad át ide?

– Jó kérdés: mit keres vajon egy világítótorony a szárazföldön? – tűnődött az apja.

– Nem ide való – mondta a fiú egyszerűen.

– Pontosan!

Az apa arca felragyogott, mintha fia válasza valami nagy mondás lett volna. A fiú érezte, hogy nem érdemli meg ezt az elismerést.

– Igazából továbbra sem értem…

– Hagyjuk – legyintett az apja. – Különben tetszik?

A fiú visszafordult a napsütötte panorámához, és olyan érzése lett, mintha lassan ő maga is a részévé válna.

– Az nem kifejezés. Olyan, mintha… – nehéz volt szavakba öntenie ezt a furcsa érzést. – Mintha hazatérnék, mintha mindig is ide vágytam volna, és nem értem, hol tekeregtem eddig.

– Akkor mostantól a tiéd.

– Az enyém? – A fiúnak rögtön fülig ért a szája. – Ez nagyszerű!

– Ha így gondolod, az rendkívül elszomorító.

A fiú abbahagyta a ragyogó táj szemlélését, és apja felé fordult, aki igencsak mérgesnek tűnt.

– Miért mondod ezt?

– Ha birtokolsz valamit, felelős vagy érte, én pedig felelősségre vonlak: nézd meg, hogy néz ki ez a kert!

A fiú nem tudta mire vélni ezt a váratlan, idillűző hangnemváltást. Amikor apja így viselkedett, nem csodálkozott azon, hogy édesanyja a kiismerhetetlenségére hivatkozva elhagyta őt, mikor fiuk két éves volt.

– Valóban rendbe kellene hozni… – kezdte.

– Az nem kifejezés – sziszegte az apja.

– Majd felfogadok egy kertészt, és…

– Szó sem lehet róla. Nem végeztetheted minden teendődet mással, főleg ilyen fontosakat nem.

Ha már annyira odavagy ezért a kertért, igazán tehetnél is érte valamit! A torony másik oldalán, a raktárban találsz munkaruhát és szerszámokat.

Ez már cseppet sem mese – gondolta a fiú. Átöltözött, aztán vállára vett egy kaszát, és levagdosta a gazt az almaligetről. Megélezte a szerszámot, mielőtt a birtok túloldalának nekiállt volna, és a kaszakő két suhanása között fényt látott tükröződni a karcos pengén. Hátranézett, erre a szemébe villant a fény. Az apja a torony erkélyén állt, és egy nagy réztávcsővel figyelte őt, annak lencséjén csillant meg a napsugár. A fiú intett neki a kaszával.

– Miért nem jössz le, ha közelről akarsz nézni?

– Így megtartom magamnak az összkép és a részletek élvezetét is!

A fiú a fejét csóválta. Apja mindig meg tudta magyarázni, mit miért csinál, bármily értelmetlen cselekedetnek látszott is az.

Délre a fiú az egész birtok gazmentesítését elvégezte. Apja behívta a toronyba ebédelni. Mint kiderült, a kocsi csomagtartója tömve volt finomságokkal. Evés után a fiú közölte, hogy a sövényfalak és a bokrok megnyírását tervezi délutánra.

– Remek – mondta az apja. – A sorok a szökőkút mögött nézzenek ki úgy, mint a hullámok a tengeren, a torony körüli bokrokat vágd kúp alakúra…

– Micsoda? – szólt közbe a fiú. – A franciák szokták szabályosra vágni a bokrokat. Nem lehetne inkább angolkert?

Apja feddőn nézett rá.

– Ha valóban gyárigazgató akarsz lenni, nem szabad megalkudnod. Emberekkel sem, nemhogy növényekkel.

A fiú mélyet sóhajtott. Belátta, hogy apjának tulajdonképpen igaza van, és rájött, hogy ez a kerti munka lett a szemléltető példa, melyet annyira várt. Visszament a kertbe, sövényvágó ollót ragadott, és elkezdte formába igazítani a bokrokat. Apja kiült távcsövével a torony erkélyére, és az összkép gondos áttekintésével segítette fiát a sövény szabályosságának megítélésében. A nap hanyatlott az égen, és a fiú hátán hamarosan patakokban csorgott az izzadság. Néha fáradtan felnézett az apjára.

Már rég abbahagyta volna, ha nem látja azt a különös ígéretet a szemében. Apja pedig könnyített volna a feladatán, ha nem látja azt az elszántságot az ő szemében.

Későn ültek a vacsorához, ám ekkorra már elkészültek a torony körüli kúpok és a szökőkút mögötti hullámzó sövénysorok. A kert legnagyobb bokra volt már csak hátra, és a fiú úgy tervezte, sötétedésig azt is megnyírja.

– Az a nagy bokor hátul ugye gömb alakú volt régen? – kérdezte.

– Nem gömb – mondta az apja. – Ikozaéder.

A fiú kezéből kiesett a villa.

– Micsoda? Mégis hogyan vágjak belőle ikozaédert?

– Egy szóval sem mondtam, hogy vágd olyanra. Azt kérdezted, milyen volt régen, én csak megmondtam az igazat.

A fiúnak elment az étvágya. Lecsapta evőeszközeit, és az ablakhoz ment. Magában szidta azt a bokrot. Ugyanaz, mint az angolkerttel – gondolta. – Nem szabad a könnyebb utat választani, nem szabad megalkudni…

– Tehát gömb is lehet – kezdte, de nem várt választ. – Gömb lesz, és kész.

Kiment, szerzett egy létrát, és csak a bokor felső felét igazította meg, mert az alja amúgy is gömbölyű formát mutatott. Apja nem tett megjegyzéseket a növény szabályosságára vonatkozóan, miközben kimérten nézte őt a toronyból. Csak az ormótlan olló csattogása hallatszott a kertben, és a fiú naplementére befejezte szedett-vedett gömbjét.

Apja azt javasolta, töltsék a toronyban az éjszakát, csak reggel induljanak haza, így a fiú lefeküdt az egyik rozoga heverőre, és magára húzta a dohszagú takarót. Olyan fáradt volt, mint talán soha eddig életében, mégsem tudott elaludni. Forgolódás közben azon csodálkozott, hogy reggel még oly régóta keresett otthonának érezte ezt a helyet, most meg minden vágya, hogy hazamenjen innen.

Emellett azonban érezte azt is, hogy nem fejezte be itteni feladatát.

Halkan felkelt az ágyról, gyertyát gyújtott, keresett egy darab papírt meg ceruzát. Geometriai ismereteit előásva rajzolt egy szabályos ikozaédert, aztán apjára nézett, aki aludt, vagy legalábbis úgy tett. Kiosont a szobából, óvatos léptekkel felment a szűk erkélyre, és lenézett a kertbe. Felhős volt az ég; a csillagtalan sötétségben a körvonalak is alig látszottak. Kedve lett volna most ikozaédert vágni a hátsó bokorból, hiszen rájött, hogy ez gömbből tulajdonképpen nem is volna olyan nehéz, azonban valahogy meg kellett világítani a területet. Eszébe jutott, hogy egy világítótorony tetején áll.

Azt gondolta, talán világít még, elvégre az lenne a dolga.

Lefejtette a borostyánt az erkélytől körülfogott, repedezett üvegkupoláról, kinyitotta rajta a kicsiny ablakot, és szemügyre vette a nagyrészt rézből készült berendezést. Forgó tükreit levette a tengelyről, és úgy támasztotta ki őket, hogy a fénynyaláb majd a kert végébe mutasson. Közben látta, hogy a hatalmas izzó már kiégett; kormos belseje szomorúan feketéllett. Szerencsére akadt egy tartalék a közelben. A fiú becsavarta, aztán meghúzta az indítókart. Felmorajlott egy gép valahol mélyen, a tengely lassú forgásba kezdett, a fény felizzott, és sárga ragyogásba vonta a kertet. Bármi hajtotta is, remélte, hogy kitart, amíg készül az ikozaéder. Már csak a bokor hátulja maradt sötétben, ahová a világítótorony pászmája nem hatolhatott. A fiú ezért a bokor mögé állt apja kocsijával, és bekapcsolta a fényszórókat. Így az egész növény remek megvilágításba került, kezdődhetett a munka.

Még éppen csak megmérte a fiú a bokor kiterjedéseit egy mérőszalaggal, mikor tüske fúródott a kezébe. Széthúzta az ágakat, és látta, hogy egy tűhegyes töviseket viselő, sötétvörös gaz tekeredik a

bokor száraira. Visszament a raktárba, vastag bőrkesztyűt húzott, aztán nekiállt kicibálni a csúnya kúszónövényt a bokor belsejéből. Az alattomos gaz erősen kapaszkodott, ráadásul szerteágazóbb volt, mint amilyennek első pillantásra látszott, és a már szabaddá vált, ruganyos ágai folyton szaggatták a fiú ruháját, felkarcolták a bőrét. Ő azonban nem hátrált meg, addig rángatta a töviseit meresztő gazt, míg végül az utolsó elátkozott ága is engedett. Aztán a fiú felemelte a szúrós növényt, és kidobta a kerítésen kívülre, mert az volt a meggyőződése, hogy ilyen dolognak az ő kertjében nincs helye. Az éj hátralevő részében felváltva mért és vagdosott a bokron, és nem törődött vele, hogy izmai kegyelemért könyörögnek. Mire áttört a felhőkön a hajnali derengés, elkészült az ikozaéder.

A fiú lecsúszott a létráról, és elhátrált művétől. A mértani test szenvtelenül magasodott fölé.

Eldobta az ollót és a mérőszalagot, a kimerültségtől elnyúlt a füvön, és rögtön elaludt. Később arra ébredt, hogy időnként fény villan a szemébe. Felnézett. A nap már magasan járt, és a fénye meg-megcsillant apja távcsövének lencséjén. A fiú felült, hogy körülnézzen. A szerszámok, melyeket hajnalban szétdobált, nem voltak sehol, az autó is a kapunál állt, ahonnan éjjel elvitte. Ha nincs az ikozaéder, azt hitte volna, álmodta csak az éjszakai műszakot. Apja intett neki, hogy menjen fel a toronyba, majd megint a szemébe villantotta a távcsövet. A fiú hunyorgott rá, és összefonta a karjait.

– Fáradt vagyok, semmi kedvem felmászni oda – kiabálta. – És kérlek, ne bámulj folyton azzal a távcsővel!

– Ha tényleg gyárigazgató szeretnél lenni, hozzá kell szoknod, hogy bámulnak, és emellett minden alkalmat meg kell ragadnod, hogy magasabbra juthass! – kiáltott vissza az apja.

A fiú felállt, kinyújtózkodott, majd elbotorkált a toronyig. Ahogy lassan rótta a felfelé vezető

kacskaringót, feltűnt neki a lépcső és a szobák tisztasága. Úgy tűnt, apja az utolsó porszemet is kisöpörte, és mindent rendbetett, amíg ő aludt. A fiú örült, hogy legalább nem csak ő dolgozott ezen a helyen. Amint felért az erkélyre, találkozott a tekintetük. A fiú csak most vette észre, hogy apján is munkaruha van. Ez meglepte, mert sohasem látta őt másban, csak drága öltönyben. Az apa is tűnődve nézett végig fián.

– Kissé nyúzottnak tűnsz ma reggel.

– Ez a szemléltető példa túlságosan is szemléltető – mondta a fiú.

– Csak amennyire az élet – mosolygott az apja, aztán elnagyolt mozdulattal körbemutatott a kert felett. – Hogy tetszik? Érzed a különbséget?

A fiú rátámaszkodott a korlátra, és végighordozta tekintetét az immár rendezett, szinte valószerűtlen szépségű kerten. A napsütés mesés árnyakba tört a sövények és bokrok szabályos ívein. Az éles határú formák olyan hatást keltettek a fiúban, mintha tisztábban látna. Döbbenetes ellentét rajzolódott ki a kerítésen kívül buján tenyésző bozóthoz viszonyítva: a kert képviselte az ember alkotó erejét az őskáosz ellenében.

– Gyönyörű – mondta a fiú.

– Így igaz – hagyta rá az apja. – Te tetted azzá.

Hosszú percekig merengtek egymás mellett a megszépült kert felett, majd ismét az apa szólalt meg:

– Most, hogy van egy ilyen remek kinézetű kerted, mihez kezdesz majd vele?

A fiú vállat vont.

– Keresek egy szép menyasszonyt, aztán itt fogunk élni. Ez jó terv, igaz?

Apja nevetni kezdett, de a nevetése keserű volt.

– Különös, hogy éppen ezt mondod… Ne gondold, hogy amihez két ember kell, eltervezheted egyedül! – Előhúzott egy régi, gyűrött fényképet a zsebéből. – Az imént találtam porolás közben.

Ilyesmi idillre gondoltál?

A fiú kezébe vette a képet. Az apja mosolygott rajta jóval fiatalabb kiadásban, magához ölelte édesanyját, aki egy gyermeket tartott a karján – az a gyermek pedig csakis ő lehetett. A háttérben világosan kivehető volt a nagy, ikozaéder formájú bokor.

– Voltam itt – csodálkozott a fiú. – Hát ezért olyan ismerős.

Átöltöztek, aztán hamarosan útra keltek a városba. A fiú egy ideig apját figyelte, aki büszkén forgatta a kormányt. Később elálmosította az autó egyenletes morgása, és becsukta a szemét. Úgy sejtette, következő heteit gyári munkásként tölti majd, de végre tudta, miért kell ennek így lennie, mert megértett, vagy inkább megérzett valamit a lényegből. Hagyta, hogy elnyomja az álom, és a kertjével álmodott. Elhatározta, ha térben messze lesz is, álmában nem hagyja el többé.

Lélekhalász

A hajó vén volt, vénebb minden élő emlékezeténél. A város öregasszonyai azzal riogatták a gyermekeket, hogy a lidérces bárka elviszi a lelküket, ha túl közel merészkednek hozzá. A rakparton kupacba szórt lyukas hordók takarásából gyakran néztem kis suhancként, ahogy a rozsdaette halászhajó kiköt, meghatározhatatlan korú, mogorva kapitánya partra száll, és máshol hálóba nem akadó, különleges halakat cserél gázolajra, ivóvízre, kenyérre, konzervekre. Néha betért egy kupica rumért a kikötő valamely kocsmájába, de nem beszélt senkivel, és a rádióból szóló zene hallatán kiábrándultan sóhajtott, mert azok a dalok mit sem jelentettek számára.

Már kijártam az iskolát, amikor egyszer megint eljött a hírhedt halászbárka, és én véletlenül a kapitánya szemébe néztem, aki mintha egy évet sem öregedett volna gyermekkorom óta.

Visszafordíthatatlanul megbabonázott, mert megláttam a tekintetében a távoli tengerek hívását, a rejtett csodák ígéretét. Alig pár szót váltottunk, mégis úgy éreztem, hogy régről ismerem őt, és amikor az öreg hajó fedélzetére léptem, tudtam, hogy hazatértem. Hamarosan útnak indultunk a szeszélyes északi vizekre, ahol állítása szerint azok a különleges halak élnek, amelyeket senki más nem tud kifogni.