Lábady Tamás

Megtartott szó

Válogatott jogi tanulmányok

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2018

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2018

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info-hu@wolterskluwer.com

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: Fehér Nóra

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Rajházi Mónika

Felelős szerkesztő: Dúll Kata, Horváth Krisztina

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-295-741-8

Termékkód: YEB1739

Szakmai partner:

Az NMHH Médiatanácsának Médiatudományi Intézete

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is. A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmi féle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerző:

Lábady Tamás

Szerkesztette:

Koltay András

Landi Balázs

A tanulmányokat a szerző jogutódai és a további szerzői jogi jogosultak engedélyével jelentetjük meg.

A kötetben szereplő német nyelvű idézeteket fordította:

Sorozatszerkesztők:

Koltay András

Nyakas Levente

A borítón Simon András Hatalom a jóra című grafikája felhasználásával készült.

© Koltay András, Landi Balázs (szerkesztés), Budapest, 2018

© Lábady Tamás jogutódai, Budapest, 2018

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2018

Gyerekeimnek,

Áginak és Istinek

köszönettel a tudománynak átengedett időért

Szerkesztői előszó

Segédkezni atyai tanítómesterünk tanulmánykötetének összeállításában – ha ilyesmire kérne – valódi megtiszteltetés. Ha a kötet összeállításakor a Szerző már az Örökkévalónál van, akkor pedig súlyos felelősség. Amikor Lábady Tamás, egykori tanárunk, későbbi kollégánk 2017 nyarán itthagyott minket, szeptemberben az új tanév tanszéki közösségünk számára kényelmetlenül, nehézkesen, kedvetlenül indult. Gondolatainkban Ő járt, és nem tudtunk – nem is igen akartunk – szabadulni sem emlékétől, sem pedig hiányától. Ennek legjobb ellenszere, ha elkezdünk azon dolgozni, hogyan tudnánk holtában is megőrizni Őt a magunk, és elsősorban az egyetemi hallgatók újabb sorai számára. Ehhez nem elegendő, ha – szép kari szokás szerint – emléktáblát helyezünk el az eltávozottról elnevezett terem bejárata mellett, vagy ha nem tudjuk rászánni magunkat, hogy egykori szobájának ajtaja melletti névtábláját lecseréljük (azóta sem nyúltunk hozzá!). Az egyetemi világ hálátlan, majdnem olyan, mint a szórakoztatóipar: aki nem bizonyít minden évben újból a hallgatók előtt, arra az újabb évfolyamok már nem fognak emlékezni; egy üres név marad csupán könyvek gerincein. Ha azonban a szakmai-tudományos életművet mindennapjaink részévé tesszük, markánsan jelenítjük meg az oktatásban, akkor ez a hagyaték továbbra is jelenvaló maradhat.

Ezt a célt szolgálja jelen kötet is, amelynek megszületése sorsszerű, és önmagában is a Gondviselés kegyelmének bizonyítéka. Tamás halálát úgy tudtuk tehát a magunk számára megkönnyíteni, hogy elkezdtünk foglalkozni az utána maradt szakmai-tudományos hagyatékkal. Ebből azonnal megszületett az ötlet, hogy – ma már csak nehézkesebben hozzáférhető – tanulmányainak egy válogatását gyűjteményes kötetben tegyük közzé, amelyből méltóképpen kirajzolódnak jogi gondolkodásának és műveltségének körvonalai. Az ötlettel elmentünk feleségéhez, Éva asszonyhoz, aki szeretettel fogadta a felvetést, egyúttal elmesélte, hogy Tamás tervezett egy ilyen kötetet, de egyéb teendői mindig másfelé sodorták, és végül nem maradt rá ideje. Azt is elárulta, hogy mivel A magánjog általános tana című tankönyvét az unokáinak ajánlotta, a gyűjteményes kötetet két gyermekének szánta. Erről beszélve – abban a szobában, amelyben utoljára láttuk őt, amikor napokkal halála előtt elbúcsúzhattunk Tőle – úgy érezhettük, újra a köreinkben van. Elvégre a könyvéről van szó, amelyet gyermekeinek fogunk ajánlani, és amelynek borítóján éppúgy az Ő neve szerepel, mintha lett volna ideje és módja összeállítani azt még életében.

Az ezt követő szerkesztői munka minden pillanata ezen kezdetihez hasonló felemelő élményekben részesített minket. Összegyűjtöttük Tamás megjelent írásait, kiemelve belőlük azokat, amelyekről úgy véljük, a leginkább alkalmasak életműve bemutatására, és amelyeket talán maga is szívesen válogatott volna be a tervezett kötetébe. Ezen írásokon csak a szükséges szerkesztési munkákat végeztük el. Igyekeztünk továbbá a hagyatékban olyan kéziratokat is fellelni, amelyek eddig nyomtatásban nem jelentek meg. Így került be a kötetbe a „Jézus pere” című szöveg, a tudományos igényű és keresztény közéleti tematikájú írások mellé egy egyetemi előadás – mert Tamás nemcsak bíró, alkotmánybíró és jogtudós volt, hanem egyetemi tanár is, akinek az előadásai élményszámba mentek. A kötetben így – ha csak egyetlen szöveg erejéig is, de – felvillan személyiségének ezen aspektusa is. Hasonló okból válogattuk össze az élet joga védelmében írt alkotmánybírói véleményeit is, kísérő kommentárokkal, amelyeket maga is különösen fontos elvi állásfoglalásoknak tartott.

A kötet címén sokat töprengtünk. „A megtartott szó” számunkra Tamás személyiségének legfőbb jellemzőjét foglalja össze: férjként, családapaként, nagyapaként, bíróként, alkotmánybíróként, tanárként, keresztény közéleti emberként és barátként is így járt el, az utolsó percig. A cím egyszerre utal a házastársi esküre, a kötelmi jog alapvetésére, a keresztény ember kötelezettségeire és az emberi együttélés szükséges morális fundamentumaira is – az ember társadalmi létének azon területeire és kérdéseire, amelyek felé Tamás érdeklődése és működése elsősorban irányult.

A kötet összeállításakor persze nem tehettünk egészen úgy, mintha még mindig velünk lenne. Ezért döntöttünk a tanulmányokat mintegy keretbe foglaló két kézirat közzététele mellett: a nyitó szöveget a hetvenedik születésnapi köszöntésén a Pázmány jogi karán, a zárót pedig a Pécsi Ítélőtáblától való búcsújakor mondta el. A kötet szerkezete így csaknem olyan, mintha Tamás maga tekintene vissza szakmai-tudományos pályájára, a végén visszaérkezve a jelenbe. Ahonnan még mindig hiányzik, de ha írásait olvassuk, újból jellegzetes szófordulatait ízlelgetjük, ez a hiányérzet egy egészen kicsit enyhülni látszik. Szeretnénk hát, ha ez a kötet ebben is közreműködne, egyúttal pedig minél több új érdeklődő számára nyitná meg a kaput tudományos életműve felé.

Budapest, 2018. május

Koltay András

Hetven év

Arany János az Őszikék öregkori lírájában, amire már egy másik világból hullottak ezüstös sugarak, az Epilógusban írja rezignáltan: „Az életet, im, megjártam, / Nem azt adott, amit vártam: […] / Ada címet, bár nem kértem, / S több a hír-név, mint az érdem.” Szó sincs arról, hogy szeretném felvenni Arany Őszikék-beli melankolikus és rezignált hangját. Hiszen én most is a jövő felé feszülve élek, de ez most alkalom arra, hogy pár percben – amennyire ez egyáltalában lehetséges – összefoglaljam magam múlt időben. És kijelentsem, hogy azért, aki vagyok, aki lettem, az érdem egyáltalában nem vagy nemcsak az enyém, hanem sokaké, akik közül most néhányatoknak szeretnék köszönetet mondani, ami nem jelenti azt, hogy ne lennék még hálatelt szívvel sokak iránt, akik nem férnek bele e néhány percbe. Elsősorban szeretnék sokszor ismételt, de soha ki nem merülő köszönetet mondani az engem csaknem ötven éve segítő, valóban hozzám illő segítőtársamnak, feleségemnek, aki ebben a fél évszázadban abban a szerelmi háromszögben, amelyet házasságunkban éltünk – ti. őmellette a másik szerelmem a jog volt –, mindig hűségesen kitartott mellettem, és még arra is vigyázott, hogy ha a jog iránti elragadtatásom közelítette elérni a hűtlenség fokát, akkor mindig volt képessége és ereje engem visszalendíteni és beállítani a helyes fontossági értékrendre. De így is óriási áldozat volt tőle, élni egy férfival, és segíteni őt a másik szerelme iránti rajongásában. Akárhogy is szemlélem, az, aki vagyok, aki lettem, a kettőnk érdeme, és én minden címben és hírnévben osztozom vele.

Sokan vagytok, akikkel osztozom az érdemen, akik segítettek azzá lenni, aki vagyok. Elsőként itt van a Püspök úr, akivel első találkozásom olyan volt, mint a János-evangélium nyitánya: a Pécsi Székesegyházban káplánként, majd püspöki titkárként megjelent egy ember, akit Isten küldött. László volt a neve. Azért jött, hogy tanúságot tegyen, tanúságot a világosságról, hogy mindenki higgyen általa. Nem ő volt a világosság, csak tanúságot kellett tennie a világosságról. Ő erre a tanúságtételre tanított meg. Arra, hogy az evangélium történetei nem pusztán kétezer évvel ezelőtti tanítások és események, hanem hic et nunc, itt és most a mindennapjainkban élő csodák, csak éppen fel kell ismernünk őket. Talán ez a legtöbb és legfontosabb, amit köszönhetek neki.

Az első név a szakmából Harmathy Attila professzor, aki kandidátusi szakvizsgám vizsgabizottsági elnöke volt. Emlékszem, mikor megtudtam, hogy nála fogok vizsgázni, borzasztóan megijedtem és nagyon izgultam. Lázasan olvastam minden tőle eredő fellelhető irodalmat – természetesen a közreműködői felelősségről szóló monográfiáját jól ismertem, hiszen sokat hivatkoztam rá –, de azon kívül nem sok egyebet. A név azonban szabályosan letaglózott, hogy nekem – mint kis vidéki bíró kandidátus aspiráns – őelőtte kell számot adnom tudásomról. Aztán szűk tanszéki szobájában – még mindig reszketve – hallgattam első kérdését, amely így szólt: „Mesélj nekem valamit a termékfelelősségről, mert én azt csak marginálisan ismerem.” A mellkasomból leeső kő robaját ő is bizonyára hallotta. Aztán az „Általános rész” tankönyvemet egy nagyon szép előszóval indította útjára, miután a könyv írása során többször is fogadott konzultációra, amelyek nemcsak kutatásom irányát szabták meg, de gondolatgazdagságuk a mű érdemén is sokat lendített. Még sok minden másért is köszönettel adózom neki, pályám alakulása az ő érdeme is.

Vékás Lajos professzor a kandidátusi védésem bírálóbizottságának elnöke volt, majd a disszertáción alapuló monográfiához írt megejtő szépségű előszót. Kezdeményezésére – miután akkor már több éve tanítottam az ELTE Jogi Továbbképző Intézetében, és bizonyára azért is, mert akkoriban éppen a Pécsi Egyetem egy kicsit mostohán bánt el velem – az ELTE címzetes docensi címet adományozott nekem, amelynek folytán a Pécsi Egyetem is rehabilitált, és másodállású docensnek nevezett ki, amelyet tíz éven át töltöttem be. Vele is – a hálakoszorúnak ezzel az első füzérjével – köszönettel osztozom az érdemeimen.

Kecskés László professzor akkoriban bizonyára nem is sejtette, micsoda ajándékot adott nekem azzal, hogy vendégtanári amerikai tartózkodása idejére rám bízta egy teljes szemeszterben a nemzetközi magánjog előadását. Hatalmas kihívás volt ez számomra, ugyanakkor nagybecsű ajándék, mert magánjogászi műveltségem és világlátásom olyan gazdagodását jelentette, amit más félévek az egyetemi oktatásban csak alig-alig közelítettek meg. Neki is barátsága és sokirányú együttmunkálkodásunk mellett elsősorban ezért vagyok hálás és köteles.

Aztán, persze csak időrendben, Sólyom László következett. Én – Beck Salamon szavaival –, az elmélet és a gyakorlat szerény Kentaurja, kilenc évig ott ültem az Alkotmánybíróságon a jobbján, és szellemének nyomasztó hatása alól egy idő után felszabadulva, nagy revelációként éltem meg, hogy bölcseleti élményéből fakadó eszméinek a jog nyelvére való lefordításában a segítségére lehetek. Ez a kilenc év kétségkívül szakmai pályafutásom csúcsa – legalábbis egyike, s talán a legmagasabb csúcsa volt. Az alig két évvel ezelőtt ugyanilyen kerek születésnapjára írt hálával teli köszönetemet ezúttal csak megismételni tudom.

S most egy kis kitérő, de nagyon fontos kitérő, amelyről szólnom kell. Alkotmánybíróvá levésem kapcsán az én hűséges és hozzám illő segítőtársam – mint a mesében – három kérést, kívánságot fogalmazott meg. Ezek egyike volt, hogy továbbra is aktívan vegyek részt a Házas Hétvége lelkiségi mozgalmában. A Házas Hétvégével a Püspök úr, alias Bíró Laci közvetítésével kerültünk kapcsolatba, és akkoriban már nemcsak hogy éltük a Házas Hétvége radikális, proaktív életstílusát, de fontos szerepet vállaltunk a lelkiség felelősi körében is. 1990-ben lépett be az életünkbe Beöthy Tamás jezsuita atya, aki akkor települt haza Kanadából, és aki az első, közösen tartott hétvégénken a lelki vezetőnk lett. Ő jezsuita keménységgel lépett be az életünkbe, és lelki vezetésével a hétvégében való további részvételre sarkallt. Így megmaradtunk a lelkiség aktivistájának, aminek első lépése volt, hogy a közösség megválasztott hármunkat mint eklézsiális teamet a magyar közösség nemzeti felelősévé, és három éven át képviseltük a hazai közösséget tizenöt európai ország előtt a lelkiség európai tanácsában. És ezután jött missziós küldetésünk. Némi túlzással, mint Szent Pál három apostoli útja, elindultunk Erdélybe, Székelyföldre, és tíz éven keresztül – mintegy az Egyenlítőt másfélszer átutazva –, több mint 60 000 kilométert autózva a Hargitától Brassóig, Marosvásárhelytől Háromszékig és Csíkban mintegy 400 házaspárnak és kb. 40 papnak tartottunk hárman, Beöthy Tamással hétvégét, és ott kiépítettünk egy olyan közösséget, amely már saját maga képes a hétvége üzenetét továbbadni az azt igénylő családoknak és papoknak.

Mindemellett volt egy másik küldetésem is. Leányunk, aki Ausztriába ment férjhez, 1991-től kezdődően nyolc gyermeknek adott életet. A teljesen német nyelvű környezetben példásan injektálta a gyerekekbe a magyar nyelvet, aminek legékesebb bizonyítéka, hogy a gyerekek közül a három legidősebb magyar egyetemen, magyar nyelven folytatja a stúdiumait. Ahhoz azonban leányunknak már nem volt ideje, sem ereje, hogy a magyar irodalomba és történelembe is kellő mélységgel beavassa a gyerekeket. Ez már az én terrénumom volt. Így a hétvége erdélyi missziója mellett a másik, az ausztriai bregenzi missziót is teljesítettük – egyik hétvégénk itt, a másik amott –, én a gyerekeknek magyar ifjúsági regényeket olvastam fel, és tanítottam őket magyar irodalomra, történelemre.

Ez a kétirányú misszió volt az én habilitációm és nagydoktorim. Volt ugyan nekirugaszkodásom egy újabb monográfiának, sőt egy a kötelmi jog általános részét tárgyaló – a magánjog általános részéhez hasonló – tankönyvnek, de megint csak Arany János szavaival: „Ezek úgy maradnak utánam, mint munkám egy része: töredék.” Az, hogy az életemet ennyi örömmel és gazdagsággal elhalmozó úton habilitáltam és doktoráltam, nemcsak az én érdemem, hanem hűséges segítőtársamé és Beöthy Tamás atyáé is. Ezért is örök hálával tartozom mindkettőjüknek.

De most Wells időgépén visszautazva: a ’95-ös év fordulópontot jelentett pályámon. Zlinszky János akkori dékán úr meghívására szándéknyilatkozatot tettem, hogy a következő évtől tanítani fogok az akkor indult Pázmányon is. Ez is óriási kihívás volt a számomra, hogy én, aki a diplomámat a marxista-kommunista ideológia alapján abszolváltam, egy katolikus egyetemen fogok jogot tanítani. Nekivágtam hát, és gyönyörűséget találtam benne. Így 1999-ben már nem volt kétséges előttem, hogy a két egyetem közül – lemondva a pécsit – a Pázmányt válasszam. Ez a Kar adott nekem mindent, amit az Universitas egy tanárnak egyáltalában adhat. Az érdem, hogy itt vagyok, megint csak nem az enyém, hanem Zlinszky professzor úré. Ezért végtelenül hálás vagyok neki, és nagyon köszönöm megtisztelő felkérését.

Az Alkotmánybíróság éveiből még hálával tartozom Schanda Balázs későbbi dékán úrnak, akivel egy stábban dolgoztam, és aki a szerénység és az alázat erényeit mélyítette bennem azon túl, hogy civilista gondolkodásomat olykor sikerrel fertőzte meg az Alkotmány eszméivel. Stábunk harmadik tagja Fábián Ferenc docens volt, akivel közösen tanultuk a közjogot, mert ő is alapvetően civilista vénával rendelkezett. Vele a közös tanítói-tanulói szerep által osztozom érdemeimen.

Még nem járt le alkotmánybírói mandátumom, amikor miniszteri felkérést kaptam arra, hogy vegyek részt az új Ptk. kodifikációs szerkesztőbizottságának a munkájában. A sugallat – és az érdem is – megint csak Vékás Lajos professzoré, akinek ezért második hálakoszorúmmal mondok köszönetet. Egy pillanat alatt nevek villantak fel bennem, mint Trauchet, a Code Civilt megalkotó négy közül az egyik, aki bírósági elnök volt, aztán Gottlieb Planck, aki a BGB [német polgári törvénykönyv] Zweite Lesungjának előterjesztője volt, ugyancsak bíróként, és természetesen a magyarok, akik között az összes Ptk.-tervezet kidolgozásában szerepelt bíró. Ez adott bátorságot ahhoz, hogy a felkérésre igent mondjak. És ez a tízegynéhány év pályám kétségkívül második csúcsa volt. Vékás Lajos irányítása alatt és mellett részt venni egy nagy kaliberű kódex megalkotásában, és ebben olyan nevekkel és tudósokkal szerepelni, mint Boytha György, Harmathy Attila, Kisfaludy András, Menyhárd Attila, Körös András, Kemenes István, Székely László, Weiss Emília, Zlinszky János és Csehi Zoltán, és még mások is, pályámat bizonyosan a csúcs felé ívelte és vitte, de akikkel boldogan és teljes szakmai elégedettséggel osztozom érdemeimben.

Nem marad más hátra, mint hogy köszönetet mondjak itt az egyetemen Szuromi Szabolcs rektor úrnak, akivel Ferenczy Rita személye hozott először össze, aki nála volt demonstrátor a Kánonjogon, de akit civilista érdeklődése hozzám is vezetett. Aztán vezetése alatt részt vehettem az Egyetemi Tanács munkájában, ahol ugyan azon túl, hogy szavazatommal támogattam Schanda Balázs dékán urat, nem sok szerepem volt, de részese lehettem annak a munkának, amely az egyetem érdekeinek, értékrendjének és identitásának a legmagasabb rendű kifejezése volt. Varga Zs. András dékán úrral egy hajóban eveztünk, amikor mindketten vallottuk Arany János gyönyörű gondolatát, hogy ti.: „Kettős úton halad az emberi élet, /Egyik a gyakorlat, másik az elmélet.” Kettőjüknek köszönhetem, hogy Csehi Zoltán tanszékvezető előterjesztését elfogadva, javaslatot tettek Nagykancellár Úrnak, hogy nem a szakmában megvalósított habilitációm kompenzálásaként címzetes egyetemi tanári címben részesültem.

Köszönettel tartozom Jobbágyi Gábor volt tanszékvezetőnek, aki lehetővé tette, hogy tárgyfelelősként 4 vagy 5 szemeszteren keresztül vigyek végig egy évfolyamot, hiszen csak ennyi idő alatt lesz mérhető, hogy a hallgatók magánjogi tudása és ismerete elérje azt a színvonalat, amellyel kibocsáthatók a jogászi pályára. És köszönetet mondok Csehi Zoltán mostani tanszékvezetőnek, akinek nemcsak a harmonikus tanszéki légkört, de még azt is köszönhetem, hogy a Ptk.-magyarázat sorozatában rám merte bízni a család és a házasság alapintézményeinek a kommentárját, tudva azt, hogy az én család- és házasságfelfogásomban ez a magyarázat egészen más lesz, mint ahogy a profán világ az embernek ezeket a legalapvetőbb kapcsolatait magyarázza. Aztán köszönetet mondok a fiataloknak, Koltay Andrásnak, Landi Balázsnak, Navratyil Zoltánnak, Pogácsás Anettnek, Csapó Orsolyának, Szilágyi Ferencnek, akik nemcsak igazolták Szladits Károly bölcs megállapítását, hogy ti. az igazi professzor nem attól nagy, amit alkot, hanem attól, hogy olyan fiatalokat nevel, akik túlszárnyalják őt. Munkáikkal engem is folyamatosan inspiráltak a még magasabb színvonalú munkára.

És végül, de nem utolsósorban köszönetemet fejezem ki szeretett tanítványaimnak, akiknek figyelme, odaadása és a vizsgákra felkészülése számomra visszaigazolta, hogy nekem is érdemes volt dolgoznom.

Elhangzott a Pázmány Péter Katolikus Egyetemen tartott születésnapi köszöntésen, 2014. november 4-én.

I. rész

A személy jogi kérdései

Az emberi személy az új Polgári törvénykönyvben*

* A Pázmány Péter Katolikus Egyetem „Dies Academicus II.” rendezvényén (2014. október 15.) elhangzott előadás szerkesztett változata.

A személy emberi minőségét méltósága fejezi ki. Jogi megközelítésben az emberi méltóság azt jelenti, hogy az embernek van egy olyan, mindenki más rendelkezése alól kivont magja, amelynél fogva az ember a jog számára mindig alany marad, és nem válhat soha se az állam, se a jog által eszközzé vagy tárggyá. Az ember méltósága, az emberi lényeg a jog számára valójában transzcendens, azaz hozzáférhetetlen és érinthetetlen. Ahogy ezt az Alkotmánybíróság halálbüntetésről szóló, majd első nagy abortuszhatározatához fűzött tartalmilag különvéleményemben megfogalmaztam: az emberi méltóság a jog ‘előtt’ létező, a priori érték, amely az emberi személy immanens lényegi sajátja. Az archaikus teremtéstörténet szerint Isten a teremtés utolsó aktusaként azt mondta: „Teremtsünk embert képmásunkra, magunkhoz hasonlóvá!” És akkor az Isten a föld porából megalkotta az embert, és orrába lehelte az élet leheletét, azaz lelket lehelt belé, megosztva vele isteni személyének méltóságát.

A méltóságnak ez az attribútuma különbözteti meg az emberi személyt a jogi személyektől, amelyek a jog kreátumai, teljesen szabályozás alá vonhatók, azaz nincs érinthetetlen lényegük. A méltóság viszont az ember istenképűsége, az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Az ember személyi méltósága azt biztosítja, hogy ne lehessen az emberi értékek között jogilag különbséget tenni. Az emberi személy méltósága mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségeiből mennyit valósított meg, és miért annyit.

Az egyenlő méltóságú emberi személy jogi – így polgári jogi – emberfogalma az egyenlő jogképesség imperatív parancsában koncipiálódik. Az egyenlő méltóság egyenlő jogképességként instrumentalizálva az emberi személy számára további jogok szerzésének az alapja. Az új Polgári törvénykönyv az emberi személy általános, feltétlen és egyenlő jogképességén nem változtat, és nem alkot új szabályt a méhmagzat jogképességéről sem. A méhmagzat jogalanyiságát – a fogamzás időpontjától kezdődően – az élve születés feltételéhez köti, vagyis csak az élve születés kondíciójával ismeri el a magzatot emberi személynek, visszamenőleges hatállyal.

Mindazonáltal a bírói gyakorlatban történt bizonyos elmozdulás a magzat személyként való elismerése irányában. Abban a sajnálatosan egyre gyakoribb tényálláskörben, amelyben a magzat genetikai, teratológiai ártalommal fogan és fogyatékossággal születik meg, a Legfelsőbb Bíróság gyakorlata következetesen elismerte a fogyatékos gyermek saját jogú kártérítési igényét az orvossal vagy az egészségügyi intézménnyel szemben, aki vagy amely nem tárta fel a graviditás első trimeszterében a fogyatékosságot, holott azt az orvosszakmai standardok alapján fel kellett volna ismernie, és emiatt a személy születésétől kezdve nem élhet teljes életet, hanem életét károsodottan kell leélnie. Ítélőtáblai kollégiumi véleménnyel, nemzetközi jogösszehasonlítással készült tanulmánnyal igazoltam, hogy a Legfelsőbb Bíróságnak ez az álláspontja etikailag, morálisan, társadalmilag és jogilag is elfogadhatatlan és tarthatatlan. A természetnél fogva fogyatékos gyermek – az ítéletek szerint – lényegében azért jogosult kártérítésre, mert megszületett, vagyis ez a gyakorlat a prenatális eutanáziát intézményesíti és legitimálja, implicite kimondva azt is, hogy a nemlét jobb, értékesebb a fogyatékos létnél. Ez azonban nyilvánvalóan abszurd.

A támadások össztüze folytán a Kúria végül is felismerte, hogy a személy méltósága kizárja, hogy az emberi életet – így akár a fogyatékos magzati életet is – a jog kárnak minősítse, sőt azt is, hogy az emberi élet a jog számára a legnagyobb érték, amelyet a jognak minden tekintetben védenie kell. Ezért az ellentétes álláspontokat minden bíróságra kötelező jogegységi határozattal döntötte el, amelyben leszögezte, hogy a genetikai, teratológiai ártalom következtében fogyatékossággal fogant magzat és született gyermek nem igényelhet kártérítést a polgári jog szabályai szerint, mert a magzati-emberi élet nem lehet kár. Ha ehhez hozzávesszük, hogy a családok védelméről szóló 2011. évi CCXI. törvény 3. § (1) bekezdése szerint a magzat életét fogantatásától kezdve nemcsak védelem, de tisztelet is megilleti, amely általában csak személyekhez tapad, akkor azt látjuk, hogy a jog – hacsak apró lépésekben is – mégiscsak a magzat emberi személy voltának elismerése felé halad, amely – ha ez egyszer bekövetkezik – nagyobb horderejű változás lesz a jogfejlődésben, mint a rabszolgák felszabadítása volt.

Igazi előrelépés ugyanakkor az emberi személy jogi státuszát illetően az új Polgári törvénykönyvben a személyiségi jogok generálklauzulája, amelyet két normatív elemből fogalmaz meg a kódex. E normatív elemek közül a törvény az emberi személyiség magánjogi védelmének középpontjába az emberi méltósághoz való jogot állítja, ezt tekinti minden nevesített és nem nevesített személyiségi jog ‘anyajogának’, azaz nemcsak a személyiségi jogok forrásának, hanem olyan szubszidiárius személyiségi jognak, amelyet a bíróságok minden esetben felhívhatnak az emberi személy, személyiség védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített személyiségi jogok egyike se alkalmazható. Ezzel a szabályozással a törvény feloldja az 1959-es Ptk.-ban meglevő ellentmondást, amelyben az emberi méltóság joga csak egy példálózó felsorolásában, mintegy a személyiség egyik szegmentjeként nevesített személyiségi jog jelent meg.

Az új Polgári törvénykönyv az emberi méltóság pozícióját a generálklauzula anyajogi szabályával jelentősen megerősíti, és ez a pozíció egyúttal kifejezi azt is, hogy a kódex nemcsak az üzleti-kereskedelmi élet, tehát a vagyoni forgalom törvénykönyve, hanem legalább ilyen nyomatékkal a személy – ezen belül az emberi személy – alapvető viszonyainak a kódexe is, ahogy ezt a törvény első könyvének 1. §-a a törvénykönyv hatályának deklarálásával kifejezésre is juttatja. Az, hogy a Ptk. egyúttal az emberi személy magánjogi kódexe, számos területen – például a fogyasztóvédelem, a gyengébb fél védelme, a jó erkölcsbe ütköző szerződések érvénytelensége, a jóhiszeműség és a tisztesség alapelvi követelményének a kimondása körében is – tetten érhető, de legpregnánsabb kifejezése ennek, hogy az emberi személy legalapvetőbb viszonyait szabályozó családjogot a kódex a maga szabályrendszerébe integrálta.

A szocializmus viszonyai között megvalósult a szeparatista törekvés, amely a polgári jog–családjog jogág szakadásához vezetett, ezzel a jogalkotói lépéssel a feledés homályába merült, ugyanakkor a kódex a családjog szabályai között megtette azt a lépést, hogy az emberi személy kiteljesedését elsődlegesen a férfi és nő házasságához kapcsolta, és az élettársi viszonyt – se az egynemű, se a különnemű élettársakét – nem fogadta el azzal egyenértékű, sőt még csak családjogi kapcsolatnak sem. Mintha az archaikus második teremtéstörténet misztériuma rejtve áthatotta volna a jogalkotó lelkét. Az Isten, látva Ádám eredeti magányosságát, a teremtés minden korábbi aktusát jónak látva, először mondta ki azt, hogy nem jó. Nem jó az embernek egyedül lennie, ezért megteremtette az asszonyt, a férfihoz illő segítőtársat, akiért a férfi elhagyja apját és anyját, feleségéhez ragaszkodik, és a kettő egy test lesz. Ezzel Isten megalkotta a házasság intézményét, amit aztán Jézus a farizeusokkal folytatott dialógus során szentségi rangra emelt.

A törvényhozó e titok által meglátta, hogy az emberi személy családban történő kiteljesedésének útja a férfi és nő házassága, amellyel nem lehet egyenrangú a puszta élettársi kapcsolat, amely a ‘nem házasság’ választása, és amely családdá csak akkor nemesül, ha a kapcsolatból gyermek születik. A puszta élettársi viszony azonban nem családjogi intézmény, hanem a felek nem házasságot választó szerződése, amelynek szabályozása nem is a családjog oltalmi szférája alá, hanem a szerződések jogát tartalmazó kötelmi jogi könyvre tartozik. Ezzel a szabályozási konstrukcióval az új Polgári törvénykönyv az emberi személyt megint csak a méltóságának megfelelő trónra ültette. Nekünk, keresztény jogászoknak azért kell küzdenünk, hogy erről a trónról le ne döntse a profán világ. Ehhez minden bizonnyal segítségünkre lesznek a most folyó püspöki szinódus dokumentumai.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.