Gárdonyi Géza

AZ A HATALMAS HARMADIK

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2018

EPUB ISBN 978-963-453-353-5

MOBI ISBN 978-963-453-354-2

Az állomáson sokáig kellett várnom. A hófúvás mindenfelől késleltette a vonatokat. Délben jelentette a portás, hogy a debreceni vonat csak estére várható, a kassai meg csak éjfél felé.

- No, hálistennek! - káromkodik az egyik utas, - ismét erősödhetünk a türelem erkölcsében.

Az állomás szomszédságában szállót látok. Mondják, hogy a vasúti vendéglősé. Bementem az ebédlőbe, és fűtött szobát rendeltem. Az volt a szándékom, hogy megebédelek, aztán behúzódok a meleg szobába: alszom vagy olvasok, vagy nézem a havas időjárást az ablakból.

Az ebédlőben minden asztalnál ültek. A legnagyobbnál vasúti tisztek, a többinél utasok.

Hová üljek?

Az egyik sarok-asztalnál csak egy embert látok: asztrahánsapkás földbirtokos-féle. Az már meg is ebédelt: újságot olvas.

Amint hozzá közeledek, fölemeli a fejét.

A vér megfagyott bennem:

- Ez az ember, ez a vércse-arc! ez a szemöldökei alól néző mély-tekintetű szem! hiszen ez halott! Halálnak halálával meghalt jóbarátom!

Az ő világból való eltávozása nem volt is valami közönséges, hogy mással téveszthetném össze: maga-gyilkosa volt. A Pannonia-szállóban lőtte magát szíven. Az újságok hasábos cikkekben közölték a hátra-hagyott leveleit.

Azokból a levelekből, meg az újságok leírásából tudtam meg, hogy az én gyermekkori barátom valami elektromos találmánnyal tökéletesítetté a telegráfiát. Egy esti újság közölte a képét is, amint ott fekszik a karosszéken, a fejét a mellére lógatva; kezében a füstölgő revolver.

De legérdekesebbek voltak a levelei. Bocsánatot kért bennök a nyilvánosságtól, hogy tettével megbántja a vallásos érzést és a rendet. De, - így magyarázta, - ha az összeroskadó lovat szánó szemmel nézzük, igazságos-e hogy az összeroskadó embert megvetéssel ítélje meg a közvélemény?

Tudom, - így írta, - bűnt követ el, aki elrombolja a testét, amely bizonyára nem a véletlen alkotása. De ha valaki kész rá, hogy elszenvedje a büntetést, - amely bármi lesz is, nem lehet olyan gyötrelmes, mint az élete, - bocsássanak meg neki és hátrahagyott családjának. Bocsássanak meg, akik csak a tettet láthatják, s nem a tett okait.

Egy újság azt írta, hogy sikkasztott.

Ezt másnap a posta megcáfolta.

A másik újság azt írta, hogy a családi élete volt szerencsétlen.

Ezt nem cáfolta meg senki.

Én akkor a Balaton mellett nyaraltam, s megkönnyeztem őt. Gyermekkorom legszebb emlékei fűződtek hozzá. Együtt jártunk elemibe, gimnáziumba, együtt is játszogattunk a hajó-abroncstól kezdve az első szerelmes levélig.

Eszembe jutott, hogy különös fiú volt. Már akkor is komoly-szemű s büszke nyakú. Csak kevesünkkel barátkozott. Az apja, egy meredek katonatiszt spártaiasan nevelte. Meg is látszott a fiún. Egyszer, harmadik gimnazista korában, beszekundázott. Első volt pedig köztünk, de a latin professzor nem szerette. A professzorokban is megvan, hogy némelyik ételt gyűlölik. Egyik a sárgarépát gyűlöli, másik a karalábét. Ilyen karalábé volt Miska a latin professzornak. Amint mondom, beszekundázott. A kérdésre senki se tudott volna megfelelni az osztályban, olyan nehéz és váratlan volt. Miskát a tanár összebutázta, gazkölyközte. Nagy izgalom a némaságba dermedt osztályban: az eminens szekundáz és butázzák! Nem tagadhatom, hogy kissé örültünk is az ügynek.

Mikor a tanár kiment, Miska megvetően mormogott:

- Nyomorult fráter!

Valamelyik árulkodó kölyök utána lódul a tanárnak és ellihegi neki. A tanár visszatér, rárobog:

- Nyomorult-fráternek mondottál engem?

Mink megkövölünk a rémülettől, Miska elsápadt. Hallgatott, nem tagadott.

Erre a tanár... De jobb erről nem beszélni.

Miska nem kapta el a fejét. Állta a brutális csapásokat, mint a katonák. Könnye se pottyant.

Attólfogva valamennyien szerető szemmel néztünk reá. Mintha értünk is szenvedett volna.

Katona-iskolába került, de nem jutott tovább a hadnagyságnál. Kilépett és megházasodott. Mindenki tudja, mit jelent az, ha valaki leveti az uniformisát és megházasodik? Szegénységet jelent és boldogságot.

De Miska nem volt boldog. Minden férj az arcán viseli a házassága bizonyítványát, hogy jó-e a felesége vagy nem? Miska komor volt, szinte szenvedő. A postán, ahol hivataloskodott, nem beszélt senkivel. Társaságba nem járt. A régi barátjait is kerülte.

És akkor öröködött az arcára az a komor vércsekifejezés.

Én abban az időben csak egyszer találkoztam vele. Egy vasárnap délután. Villamos kocsin, a Múzeum-körúton. Mellette egy köznapi arcú, igen fekete hajú, - afféle lószőrhajú, - nő ült. Bemutatta, hogy a felesége. Az első pillantásra láttam, hogy az asszony sohse nézi a ruháját tükörben. A következő percekben már azt is láttam, hogy lelkileg se volna érdemes tükörbe nézgelődnie.

Többet nem találkoztam velök. Egy közös barátunk újságolta aztán, hogy az asszony elhagyta Miskát. Valami hozzáillőbb emberhez csatlakozott.

Elmentem akkor a postára, hogy gratuláljak neki s ha kell, vigasztaljam. De azt mondták, hogy előtte való napon kilépett a hivatalából.

Akkor hallottam először, hogy valami találmánya van, s hogy immár gazdag ember. S utána két hónapra történt a véres história.

Tehát meghalt.

És mégis itt ül! Itt ül előttem a vasúti vendéglőben.

Hallucinálok? Vagy a természet játékából egy épp olyan ember is él a Földtekén?

Lehetetlen ennyire egyeznie két emberi arcnak! Nem lehet másnak ilyen mélyen ülő erős szeme. És ez a keskeny, hideg arc, hosszúkás ujjak... nyakkendő... Csak annyi a változás, hogy vörhenyes szakált eresztett, és a gazdálkodó urak ruháját viseli. De ez oly csekély másulás, hogy azonnal a nyakába borultam volna, ha holtnak nem tudom.

Állok, nézek, mint Lóth felesége a sodomai dombon. Hátha valami öccse? De hiszen neki nem volt öccse!

A rejtelmes ember is fölemeli az arcát.

Néz.

Egyszercsak megszólal:

- Nini! Te vagy!

Erre méginkább megrezzentem.

- Én csak én volnék, - hüledeztem, de te...

- Hát én is csak én vagyok, vagy mi?

De már akkor ő is olyan zavart volt, hogy lehetetlen volt meg nem látnom.

- Bocsáss meg! - mondottam akkor már nyugodtabban, - ha netalán inkognitóban utazol...

- Inkognitó? Micsoda beszéd ez!? Gyere, hadd öleljelek meg! Hiszen csakúgy szeretjük tán egymást, mint azelőtt!

S megölelt.

- Szervusz öreg!

- De kérlek, - mondottam, - ne zavartasd magadat: látom az orrodról, hogy valami utadat keresztezem. Valamikor arról voltál te nevezetes, hogy sohase hazudtál...

- Hát... most se...

- De most igen. Láthatod én is egyenesbeszédű vagyok. Fönt fogok ebédelni a vendégszobában.

- Várj. Csak egy szót... csak egy kérdést, - s az arca pirosra vált, a kezemet megragadta, - ismerted te az öreg...-nét?

Egy nevet mondott.

- Soha hírét se hallottam.

- Vagy azt a fiatal nőt, aki nála lakott?

- Sem az öreget, sem a fiatalt.

- Gödöllőn nincs ismeretséged?

- Egy lélek se.

Nézett rám, mintha még valamit szeretne kérdezni, aztán megrázta a kezemet.

- Nem bocsátalak el, - mondotta. - Itt kell maradnod! Hiszen olyan régen nem láttalak!

A szava a régi szerintevaló, meleg szó volt. Szeméből is a régi nyíltság sugárzott reám. Fekete szeme volt, s immár bizony ráncok környezték a szemét. Mind a ketten haladunk a negyvenbe.

- De te nem vagy egyedül, - haboztam még mindig állton.

Mert egy rókamálas asszonyi bundát láttam mellette. Ott hevert a bunda a széken.

- De egyedül vagyok. Ez a bunda az asszonyé, a feleségemé.

Ezt a szót: feleségemé, különösen megnyomta, s utána szaporán pislogott.

Ez megint furcsa volt.

- Ugyan ülj le már! - kiáltotta vígan.

Leültem és ebédet rendeltem.

Miska arcáról elmúlt a zavarulat. Szeméből egy tiszta és derült lélek sugárzott reám.

Mert tiszta ember volt ő, mikor még fiatalabban ismertem, azok közül a ritka emberek közül való, akik mindig egyenes úton járnak, s mindig az első gondolatukat mondják ki.

Csak néztem:

- Hát beszélj. Mi vagy most? Hol élsz? Hogyan élsz? A feleségeddel megbékültél? - kérdeztem a bundára pillantva.

- A feleségemmel? - felelte a fejét rázva. - Meghalt.

- Meghalt?

- Rám-nézve.

Erre egy kis szünet szakadt a társalgásunkba. Láttam, hogy véletlenül sebet érintettem. Ő meg talán azon gondolkodott, hogy beszéljen-e az asszonyról?

Végre is legyintett:

- Ifjúkori ballépés volt az csak. Nem is ballépés, berántódás.

S hogy én erre nem feleltem, folytatta:

- Fiatal voltam, és abban a korban, mikor még a testünk erőkkel és lángokkal van tele. A fiatal embert az a szoknya üti le a lábáról, amelyik legközelebb van hozzá. Ne pörköltet rendelj: nem jó. Igy télen, mikor a vonatok rendetlenül járnak, a vendéglő konyhája is rendetlen.

Hallgattunk. Aztán ismét ő szólalt meg:

- Az a házasság barátom olyan volt az életemben, mint amilyen a hét rossz esztendő volt Egyiptomban. Hét másik esztendő kellett, hogy kiheverjem.

- Magam is láttam, hogy nem hozzád illő.

Miska arca elborult.

- Bizony nem voltunk eggyek soha. Csalt engem még csekélységekben is. Csalt mindig. És az első és legnagyobb csalása az volt, hogy elvetette magát velem.

- Bizony, a természet is csal: angyalokká szépíti a nőket, míg fiatalok.

- Az ő szépsége... (Legyintett.) Gondolhatod, mért vettem el? Azért, mert egy este értesített, hogy baj van. Mit tehettem egyebet? letettem a tiszti ruhámat. Két hétre rá megesküdtem vele.

- Ez helyes, - bólintottam nyugtalanul.

- Helyes a ménkűt! Ostobaság! Dehát akkor magam is azt gondoltam. No és aztán hát mi történik: elmúlik egypár hónap, se szó, se beszéd többé a bajról. Egyszer aztán kérdezem, hogy hogy és mint van a reménység? Az asszony vállat von, és egykedvűen feleli, hogy tévedett. Mintha csak arról volna szó, hogy kedd van-e vagy szerda?

- Gyerünk át a szobámba, - mondottam, hogy e kellemetlen kirakodásnak véget vessek. - Mennyi ideig kell várnod?

- Négy-öt órát.

- Nekem is.

Fölmentünk a vendéglői szobába. A kályha már égett, csakúgy bőgött. Hozattam a vendéglős legjobb borából, s a kályha mellé ültünk. Mingyárt otthonosan éreztük magunkat.

- Eszerint újra megnősültél? - kérdeztem az első koccintás után.

- Meg, - felelte Miska. - Neked legalább azt mondhatom, hogy meg. Te mindig jó barátom voltál, és talán testvérem is egy előbbi életben.

S elgondolkodva nézett a kályha tüzébe.

- Úgy látom asztalmozgató vagy.

- Félig-meddig. Rendjén-valónak ismerem, hogy ha már egyszer élünk, éltünk előbb is. Élünk az élet után is, - a földi élet után, - élünk új meg új testben, új meg új életet, más és más világban. A végtelenség eléggé tágas erre. A látható mindenség mi más célra volna megalkotva? Vagy te is azt véled, hogy, az a sok különféle csillag csak plafon-dísz?

Szivarra gyújtott, és vidáman pillantgatott reám.

- Kikorrigáltam azt a fiatalkori ballépésemet.

- Hát nem féltél másodszor is?...

Mosolygott:

- Óh ez nem olyan asszony! Ez barátom: földönjáró angyal! Mindig csodálkozok, hogy nyoma marad a lépésének a homokban.

És az én szivaromnak is tüzet gyújtva, folytatta:

- Olvastad, hogy egy találmányom...

- Olvastam.

- Hát az fordított nekem valami harmincezer forintot. Azon a pénzen vettem egy kis birtokot itt a Felföldön. Gazdálkodok. Nem nagy föld, de megélhetünk belőle tisztességesen, szabadon.

- Az a fő.

- Arkhimédész egy horgot kért az égen, s ha azt megkaphatja, kimozdítja a világot a sarkából. Én barátom, ha olyan horgot kapok az égen, én inkább fölakasztom rá a világot, hogy ne mozogjon. Szabadság és csöndesség, e kettő kell nekem! énekelte volna Petőfi is már harminc éves korában. Mindig csak ezt kértem az Istentől. Végre meg is kaptam. Mondhatom neked, hogy arcra borulva hálálkodtam az Istennek, mint a török.

- Dehát ha megnősültél, mégis csak kárba veszett az imádságod!

Misa rámnézett és pislogott:

- Én nem mondtam azt, hogy megnősültem.

- Bocsáss meg, így értettem.

- Azazhogy... miért ne mondhatnám... Elvégre a nősülés szónak sokféle értelme lehet. Ha szótagokra bontjuk, még nő-sülés és nős-ülés kikerül belőle.

S nevetett.

- Lám még szójátékot is faragok.

Aztán elkomolyodott. Leverte a hamut a szivarjáról, és tovább beszélt:

- Mikor azzal a szerencsétlennel összekerültem, lassankint meggyűlöltem benne minden nőt. Nagy kedvvel olvastam, hogy az agyuk kisebb a miénknél, és hogy tizennyolc éves korukon túl már nem okosodnak. Művészetben eredetit nem produkálnak. Tudományban új utat nem törnek. Filozófusok között női nevet nem olvashatunk. Még a nótáikat is férfiak csinálják. Még a divatjokat is férfiak eszelik ki szezonról szezonra. Hazugok, színeskedők, irigyek, mindenképpen örökkön-gyermek teremtések. Magam aztán tovább kapartam róluk az aranyozást. Még a származásukat is az értéktelenségüknek írtam a rovására. Azt mondtam, hogy a női test akkor keletkezik, mikor a férfi pillanatnyilag gyöngébb a nőnél.

- Ebben lehet valami...

- Semmi. Tévedés. A lélek alkotja a testet, a lélek amelyik megszületni akar.

- Ez se bizonyos.

- Semmi se bizonyos, csak az bizonyos, hogy a világban van valami nagy rend, amit mink a mi kis eszünkkel aligocskán látunk. Hát, mondom, megvetettem a nőket abban az időben, mikor a hetedik szentségnek rámszakadt a gerendája. Gondoltam: minek láncoljam össze magamat megint egy angyalbőrbe bujtatott bestiával? S neveltem a gyermekeimet, ahogyan lehetett.

- Tehát gyermekeid is maradtak?

- Két fiam, meg egy leányom. A leányt az asszony neveli, jobban mondva nála nevelődik. De ne beszéljünk erről. Betegitő érzés csak rágondolnom is.

Valóban az arca elszintelenült.

Megtöltöttem a poharát:

- Igyál. És ne beszéljünk az asszonyokról.

Ivott. Aztán kipillantott az ablakon:

- Ez hát cudar tél! Tegnap még sütött a nap, és a fák már rügyeztek, hogy virágozzanak. És ma ez a szibériai havazás...

Leült és sóhajtott:

- Barátom, tíz esztendeig éltem asszony nélkül, mint valami karmelita. És ha valaki azt mondta volna, hogy én még valaha megragadom egy nőnek a kezét és azt mondom neki: Légy a feleségem! hát annak azt feleltem volna, hogy... nem ismersz te engem!

- Hát mivel foglalkoztál?

- A hivatalommal. Aztán hogy azt elhagyhattam, olvasással, tanulással, gazdálkodással. Megtanultam németül, franciául, angolul. Lépésről-lépésre belejutottam egy szellemi világba, amelyből úgy néz az ember a földiekre, mint a felhők között szálló sasmadár.

- Hallod-e: énreám azért valami kevélyen ne nézz.

- Nono, hiszen nem úgy értem. Elvégre a kereskedők is tudnak németül, franciául, angolul. De a nyelvek csak vonatok: nem az a fő, hogy mehessünk, hanem hogy bejuthassunk rajtok egy-egy ismeretlen másik világba.

- És ez megelégített?

A fejét rázta:

- Éppen ez az barátom, amin csodálkoztam. Azt gondoltam, ha szabad madár vagyok, és sem éhezés, sem fázás nem fenyeget, gyönyörűségekkel teljes lelki életet élhetek.

Maga elé legyintett, és a szemöldökét felvonta:

- Nem hiszek többé a szentek legendáiban. Annak a hatvan-hetven kiló húsnak, amit földi életünkben magunkon kell hordoznunk, megvan a maga külön élete.

- No és ez zavar téged?

- Óh nem, egy cseppet se.

Dobolt az asztalon, s maga elé hunyorgott, aztán felkönyökölt és rámnézett. Olyan vizsgálódó arccal nézett rám, mint az orvos, aki a betegséget szemléli a páciense arcán. - Pajtás, - mondotta, - te afféle könyvíró ember vagy: te találhatnál az én történeteimben egynéhány megírni valót.

És akkor különös tűz gyulladt a szemében; olyanféle tűz, mint mikor a vadász nyomra bukkan.

- Az idő ma nem pénz, - feleltem az ablakra tekintve. - De ha pénz volna is, téged mindig szívesen hallgatlak.

Mosolygott és összekocitotta a poharát az enyémmel.

Azután elbeszélte, ami itt következik.

*

Hát pajtás, elmondom neked, hogy mi történt velem azóta. Azóta, tudod, mióta eltökéltem, hogy lelki életet élek, és az asszonynépet kerülöm, mint a kolerát.

Mikor a találmányommal pénzecskét szereztem, elvonultam egy pusztára, egy kis vidéki város mellé.

Harmincnégy éves voltam s magam urának mondhattam magamat. Csöndben és békén éltem anyámmal meg a két fiammal.

Évenkint egyszer-kétszer fordultam egyet Budán-Pesten is, hogy a jóbarátaimat lássam, s hogy könyveket vegyek. Aztán ismét visszatértem a csöndességembe. A kisvárosban nem ismerkedtem, nem barátkoztam senkivel.

Azt kérded, hogyan lelet így élni? Hogyan lehet másképpen? Azok a kisvárosi emberek együtt nőttek fel: ismerik egymás kalapját, egymás ingét, jól érzik magukat egymás társaságában. De mit keressek köztük én, más nyájból való lélek, akit sem a zöld asztaluk, sem a fehér asztaluk nem érdekel. Se nem iszok, se nem kártyázok, se nem pletykázok.

Visszavonultan éltem, olvastam, gazdálkodtam, muzsikáltam, szobrászkodtam, s néha kimentem a fiaimmal az erdőbe, a patak mellé. Tanítottam őket arra, hogy a természet csodáit ne csak a múzeumi különösségekben lássák, hanem sokkal inkább a köznapi mindenben, ami körülöttünk van.

Igy folyt az életem csöndesen, mint a homokóra.

De látod, nem ura magának az ember akkor se, ha nem szolgája senkinek és semminek.

Az első hónapokban csak vállat vontam arra a bibliai szóra, hogy nem jó az embernek egyedül lennie.

- Vagyigen! - feleltem reá székelyül, - jó egyedül, csakis ez a jó!

Hanem időcske multával kezdett nekem hiányozni valami. Magam se tudtam eleinte mi. A leves is néha ízetlen: okozzuk a vizet, a zöldséget, a húst, pedig csak egy késhegynyi só kell belé. Még nappal csak megvoltam egyedül, de este, mikor elfáradtan ültem a kályhám előtt, éreztem néha, hogy még valakinek kellene mellettem ülnie.

De kinek?

Ismered a közmondást, hogy akit a kígyó megmart, a gyíktól is fél. Budapesten és szanaszét az országban gyakran találtam én egy-egy kedves gyíkra. De aludtam rá egyet, kettőt, s kidörzsöltem az álmot a szememből.

- A gyík is csak kígyó, csak épp hogy lábacskája is van.

A házasság, barátom, a leggonoszabb szerződés, amit valaha emberi elme kieszelt.

Mert beledobhatjuk-e józanon az életünk minden vagyonát egy olyan háznak a megvételébe, amelyet csak kívülről ismerhetünk: de azután teljes bizonyossággal tudhatjuk, hogy kívülről éppen eladás céljára szépítettek, cifrázták mindig, mindennaposan.

Köthet-e józan ember olyan szerződést, amelyben holtáig kötelezi magát, hogy együtt fog élni egy valakivel, akinek csak az arcát, haját meg a keze bőrét ismeri?

Hiszen maga-magát sem ismerheti teljesen senki. Néha egy felindulásunk után megdöbbenve eszmélkedünk, hogy bennünk egy fenevad lappang, amely felindulásunkban tört ki először. A nőben is csakúgy megvannak az efféle elrejtőzött fenevadak. Mi történik veled, ha megkötötted a szerződést, s egyszercsak megjelenik a sziszegő vipera? vagy az üvöltő sakál, vagy a pokol szemű tigris?

Szerződtél azzal az ismeretlen állattal is: lekötötted magad írással, esküvel, holtodig.

Azt mondod: van törvény az elválásról.

Szép törvény! Mondhatom neked, hogy azt a törvényt néhány száz esztendő multával az emberi butaság múzeumában külön üveg alatt fogják mutogatni.

Évekig nem mozdultam ki a tanyácskámból.

Egyszer azonban olvasom, hogy Párisban kiállítás készül. Érdekelt az elektrotechnika fejlődése: mingyárt a megnyitásra elutaztam, megnéztem.

Visszafelé-jövet leszállok Budapesten, hogy meglátogassam egy képviselő rokonomat, meg néhány jóbarátomat. Különben is régen nem jártam Budapesten, és én is csak szeretem a fővárosunkat, - messziről.

Micsoda élet barátom! Egy külön emberfaj keletkezik maholnap: a köviemberek. Akiknek az élete helye a kő. Mint némely bogaraknak, amelyek a mezei és erdei kövek alatt tanyáznak! De azok a bogarak legalább éjjelenkint kijárnak onnan és élnek a zöldben. Az igaz, hogy a budapestiek is kijárnak éjjelenkint a Városligetbe, - csinnadratta!

Amint ott sétálok egy délelőtt a körúton, látok egy fekete ruhába öltözött leányt, meg vele egy szintén feketeruhás öregasszonyt. Vélhetőleg: anyja. Sétálnak. Az fogja meg a szememet, hogy a leány szokatlanul egyenes termetű, és majdnem azt mondhatnám katonás járású.

A nőkre én már régen nem ügyeltem, de ez a Nádszál-kisasszony abban a bokáig érő fekete szoknyában, az, barátom nem csupán nő volt. Az barátom műalkotás volt; a Teremtő művészetére gondolok.

De hol az a festő, hol az a regényíró, aki le tudja írni azt a könnyű járást, azt a méltóságos testalkatot, amint ott leng az aszfalton, s meg szépíti az ott-létével azt a kővilágot. Tünemény! Hangtalan zene! Élő költemény az emberi mozdulatok szépségeiről!

Az arca nem afféle, aminőt a rajztanárok szépnek mondanak, de nem is csúnya. A nyaka azonban hosszúkás, gyöngéden formás, mint a görög szobrok istenasszonyaié. És a lába, - barátom, Canova faragott olyan lábat hízelgésből Bonaparte Paulinának, a Napóleon húgának. Ott van az a szobor a Borghese-palota márványcsarnokában, Rómában.

Sétáltak. Követtem őket andalogva. Gondoltam: szebb-valamit úgyse láthatok Budapesten, mint ennek a leánynak a járását. Gyönyörködve szemléltem még a mellette haladó árnyékát is. Emlékezni akartam a járására sokáig.